Harloe Rae

Harloe Rae - Breaker – Törés

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Harloe Rae - Breaker

Copyright © 2019 by Harloe Rae, LLC

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2021

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: ©Harloe Rae

Fotó: Rafa G Catala

Borító modell: Adrian Pedraja

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155412

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Ezt a könyvet Heathernek, Kate-nek és K.K.-nak ajánlom.

Minden szeretetért, nevetésért, és a felejthetetlen pillanatokért.

Köszönöm, hogy mellettem álltok és kitartóan támogattok.

A szívem a csillagok közt van, elérhetetlenül és értelmetlenül.

Ő soha nem lesz az enyém, én pedig soha nem fogok mást szeretni.

– Sutton Olsen –

Prológus

Sutton

Boldog valami #8: Szeretem, ha a felhők extrán puffadtak és hatalmasak a tiszta kék égen. Szórakoztató a véletlenszerű formákban állatokra bukkanni.

Nedves fűszálak csiklandozzák a bokámat, miközben átosonok a sötét udvaron. A papucsom csattogása az egyetlen hang, eltekintve néhány tücsök szerenádjától. Megcsúszom a harmaton és kis híján a földre esem. Bölcs dolog lenne lassítani, de nem engedhetem, hogy a félelem eluralkodjon rajtam, már így is egy hajszál választ el attól, hogy elveszítsem a fejem. A telihold minden mozdulatomat figyeli. Leszegem az állam, hogy kerüljem az intő jeleket, de minden egyes kísérlet, hogy elrejtőzzek a megvetés elől, hiábavaló. Az ápolt gyep valamennyi apró érintése egy elsuttogott figyelmeztetés.

Hibát követsz el.

Fordulj vissza.

Nem akar téged.

Nem hallgatok rá. Ezúttal nem. Évek óta figyelmen kívül hagytam az érzéseimet, talán ma este van az utolsó, és egyetlen lehetőségem. A szívverésem fokozódik, együtt rezdül minden szapora léptemmel. Tenyeremről letörlöm az izzadságot, és gyorsítok a tempón. Egyetlen lámpa pislákol az ajtó felett, a gyenge fény megvilágítja a bejáratot. Szinte rohanok, hogy mielőbb leküzdjem a távolságot.

A vendégházban koromsötét fogad amikor belépek. Nincs szükségem világításra, az évek során megtanultam a szobájába vezető utat. Ahogy odaérek, az ajtaja résnyire nyitva van, én pedig szélesebbre tárom és belépek a hold fényében ragyogó kis helyiségbe. Soha nem voltam még ennyire hálás a függönyök hiánya miatt. Grady a hátán fekve alszik, tisztán látom a meztelen felsőtestét, izmai élesen kirajzolódnak mellkasától, egészen a derekáig. Egyik karjával eltakarja az arcát, kizár minden zavaró tényezőt, ezért bátran folytatom a tanulmányozását. Csak egy vékony fehér lepedő takarja alsótestét. Reszkető lélegzetet veszek, és rápillantok a csípője alatti fedett részre. A képzeletem megvadul, miközben tekintetem a lepel alatt rejtőző lehetőségeken lakmározik. A fal mellett ácsorgom és hallgatom visszafogott horkolását. A csendes zajjal közelebb vonz magához.

A gyomromban fájdalom éled. Megremegek, de legyőzöm és közelebb csoszogok. Hirtelen újabb figyelmeztető érzés fut rajtam keresztül, de semmi nem tud megállítani. A padló megnyikordul a talpam alatt, mire Grady hirtelen felriad. Felül és körbenéz a szobában. A tekintete összeszűkül, amikor rám pillant. A visszatartott levegő égeti a tüdőm, de képtelen vagyok mozdulni, ledermedve állok.

– Mi a fasz, Sutton? – Morgó hangjától végigfut a hideg a gerincemen.

– Én…Nem akartalak felébreszteni – teszem keresztbe ujjaimat a hátam mögött, mert ez hazugság.

Összeszedettnek kell lennem ahhoz, hogy minden a reményeim szerint alakuljon. Idegesen nagyot nyelek.

– Mit keresel a szobámban?

Megrémülök Grady intenzív tekintetétől. Zöld szemei ragyognak a sötétben, elképzelem, ahogy smaragd színe törhetetlen varázslattal elcsábít. Az íriszében parázsló aranyszínű pöttyök elmosódnak.

Megköszörülöm a torkom.

– Látni akartalak.

– A kibaszott éjszaka közepén? Ajánlom, hogy jó okod legyen rá.

Figyelmen kívül hagyom fenyegető hangját, és tovább fürkészem szigorú arckifejezését. Minden pillanatot kihasználok, hogy lehámozzam az ellenálló rétegeket.

Grady szemhéja az alvástól elnehezült, még nem ébredt fel teljesen. Vastag borosta borítja erős állát, sötétszőke haja rendezetlen csomóban lóg a homlokára. A gyűrött külseje teszi őt még vonzóbbá. Arra vágyom, hogy érezzem érdes kezét minden egyes sima bőrfelületemen. A gyengéd érintése biztosan lángra lobbantana. Bizonytalanságom egyre nő, minél tovább állok. Ez a fiú megjárta a poklot. Miért fontolgatom, hogy fölösleges drámával komplikáljam az életét? A szívembe nyilalló fájdalom megadja a választ. A két kezemen meg tudom számolni azokat a napokat, ahányszor nem láttuk egymást. Holnap megváltozik minden, de még nem állok készen a búcsúzásra.

Egy évtizeddel később is tisztán emlékszem arra, hogyan találkoztunk először. Grady késő este betévedt a birtokunkra. Az éjszakai égbolt alatt a házunkhoz rohant, hogy elbújjon az otthonában történt borzalmak elől. Ha a lakókocsi beszélni tudna, biztos vagyok benne, hogy sikoltozna. Gradyt megtörték, bántalmazták és magára hagyták azok, akiket ő a legjobban szeretett. Én soha nem hagyom cserben. Talán egy nap megtanul rám támaszkodni és bízni bennem. Akárhogy is, ő a családunk tiszteletbeli tagja. Tárt karokkal fogadtuk, és soha nem engedtük el. Grady és a bátyám kilencéves koruk óta a legjobb barátok. Tudtán kívül egész idő alatt ő volt életem szerelme. Bárcsak beismerné, hogy a töredékét érzi ő is, vagy lett volna elég bátorságom bevallanom neki.

Grady megmozdul az ágyon, és a rugók nyikorgása visszaránt a múltból. A jövőre kell összpontosítanom. Amikor felemelem a tekintetem még mindig engem néz. A vágy, hogy meneküljek, megremegteti a térdem. A bátorságom minden pillanatban egyre csökken. Ez az egész leskelődés elvesztegetett idő lesz, ha nem viszem véghez, amit elterveztem. A határ átlépése rajtam múlik. Összeszorítom a szemem és kimondom, amit már oly’ rég akartam:

– Azt akarom, hogy vedd el a szüzességem.

Szinte érzem döbbenetét a megfagyott levegőben. Kinyitom a szemem, és figyelem, ahogy a vállizmai megfeszülnek a kemény lélegzetvétel alatt. A csomó a mellkasomban szorosabbra húzódik. Csak felém kell nyúlnia és megragadni, de az ajka gúnyos mosolyra húzódik.

– Te most kibaszottul viccelsz?

Magamban káromkodom a mocskos szája miatt. Grady nyelve mindig is éles volt, az utóbbi időben különösen, velem.

– Nem – suttogom. – Nagyon komoly vagyok.

– Menj haza, Sutt. Ezt nem fogjuk megvitatni.

– Miért?

– Mert azt mondtam – csattan fel.

– Nem számít, hogy én mit akarok?

– Volt már rá példa?

A válasz nem. A dühös hangjával akar elrettenteni, de én nem tágítok. Egész tinédzser éveim alatt, erre a pillanatra vártam. Nem szalasztom el a lehetőséget.

– Csak egyszer. Senkinek nem kell megtudni.

– Milyen kurva jó. Én lehetek a szégyenletes titkod. Nem, kösz. Keress valaki mást, akivel megteheted.

Majdnem homlokon csapom magam. Hogy lehetek ennyire hülye?

– Nem erre gondoltam, Gray.

Nem a terv szerint haladok. Benedvesítem az ajkam és próbálok másképp közelíteni a célomhoz.

– Akarlak, mindig is akartalak. Neked tartogattam magam. Azt akarom, hogy az első alkalom, veled történjen meg.

Grady levágódik az ágyra.

– Az emberek azzal vádolnak, hogy sok rossz dolgot csinálok, de sosem voltam tolvaj. Nem lopom el a szüzességed, Sutton.

Rázom a fejem, mielőtt befejezné. A meleg felkúszik a mellkasomra és a nyakamra, de már így is túl messzire mentem.

– De én veled akarom megtenni. Neked kell lenned az elsőnek.

A tenyerét végighúzza az arcán.

– Ne legyél ennyire kétségbeesett. Olyan embert válassz, aki megérdemel.

– Éppen őt nézem.

Le kell döntenem a kettőnk között felépült falat.

Kilépek a nedves papucsomból, máris otthonosabban érzem magam. Csak előre kellene nyúlnom, és lehúzhatnám róla a takarót. Évek óta nem éreztem karjainak az ölelését. A lábujjaimat a szőnyegbe mélyesztem a közelségétől.

Grady a mennyezetre emeli a tekintetét.

– Komolyan. Nem kellene ismételnem magam, de megteszem. Menj haza, Sutt!

– Kérlek, Gray. – Ez a két szó csordul le remegő ajkaimról. Hangom visszhangzik a szobában.

– A könyörgés messze nem méltó hozzád, Sutt. Tartsd azt az ezüstkanalat a szádban.

– Ne legyél ekkora seggfej!

– Akkor ne erőltesd. Menj vissza a kerítés másik oldalára. Ez nem a te bunkered.

Valami sötét éled fel bennem a törhetetlen visszautasítástól.

– Ez az én házam. Minden jogom megvan ahhoz, hogy itt legyek.

– Nem kell még egy figyelmeztetés, hogy ki uralkodik – morogja ökölbe szorított kézzel.

Az erő, ami idehozott, kezd megtörni a nyomása alatt, de egy parányi szikra lángra lobban, amikor rajtakapom, hogy engem bámul. Grady ritkán vet rám egy alkalmi pillantásnál többet, de a hálószobája magánya változást hoz. Nem rejti el, ahogy tekintete végigszalad fedetlen bőrömön. Leleplezett éhség vár rám. Ez lökést ad az önbizalmamnak, amire szükségem van.

Nem véletlen, hogy egy merészen rövid szabású felsőt viselek, a szoknyám szegélye néhány centivel rövidebb a kelleténél. Valóban kétségbeesetten viselkedem, ahogy állítja? Bizonyára így van. Érdekel-e, hogy ezt teszem? A legcsekélyebb mértékben sem. Aggódom, hogy elutasítanak? Jobban, mint azt bevallom, de ez a félelem nem akadályoz meg.

– Tudsz róla, hogy holnap elmegyek?

Elkapok egy rövid megdöbbenést az arckifejezésén, a szemöldöke megrándul és nagyot nyel. Elfordítja a fejét, hogy elrejtse az igazságot. Ha nem állnék ilyen közel, és figyelném minden mozdulatát, elszalasztottam volna az apró jeleket a reakciójában.

– És akkor mi van? – kérdezi falra szegezett tekintettel.

– El fogok menni. Többé nem látjuk egymást.

Visszatartott lélegzettel várok, hogy végre ledőljön a fal közöttünk.

– Szóval egy búcsú dugásért jöttél? – szorítja össze a száját.

– Muszáj ilyen durván? – ráncolom az orrom.

– Ne tégy úgy, mintha ez újdonság lenne.

A hangja közömbös és kemény. A halántékomat dörzsölöm, talán másképp kellett volna megközelítenem.

– Mindig azt akartam, hogy a dolgok máshogy legyenek közöttünk.

– Sajnálom, hogy csalódást okoztam.

A hangja mindent elárul, kivéve, hogy valóban sajnálná. Már így is megszégyenültem. Miért nem gázol át rajtam még jobban?

– Még nem késő, Gray. Most már itt vagyok. Ez az, amire vártam.

– Várj tovább. Még mindig egy kibaszott gyerek vagy, Sutt.

– Tizennyolc éves vagyok. Csak két évvel fiatalabb nálad.

Átsiklik a szavaim felett.

– A kor csak egy szám. Még rohadtul nincs tapasztalatod. Menj és fedezd fel a világot, ahelyett, hogy az erkölcstelen gondolatodba vetnéd magad. Kifelé innen, mielőtt Jace rájön, hogy eltűntél.

Ahelyett, hogy visszavonulnék, teszek egy lépést felé.

– Nem érdekel a bátyám.

– Ebben annyira biztos voltam, mint a szar. – Grady horkantása egy bikáéhoz hasonlít.

Persze, hogy az.

A vereség két hatalmas sziklaként nyomja a vállam. Nem fog megmozdulni, nem számít, milyen akaratos vagyok. Eszembe jut a régi közös játékunk, és azon kapom magam, hogy egy utolsó erőbedobással változtatok a taktikámon.

– Mondj egy boldog valamit, Gray.

– Nem! Túl öregek vagyunk már ahhoz a szarhoz. De szép próbálkozás. Nincs több öröm, amit megoszthatnék.

Pislogok, a könnyek lassan eláztatják a szemem. Kiabálni akarok vele, követelni, hogy egy pillanatra felejtse el a fájdalmat és a dühöt, lássa, mi áll előtte. De elfojtom a tüzet.

– Mondjak egyet én?

– Nem fogom meggondolni magam.

Elfordítom a fejem, hogy elrejtsem remegő ajkaimat és nedves szempilláimat.

– Legalább átölelnél egy kicsit? Mint régen a viharok alatt.

– Sutt.

– Kérlek, Grady. Soha nem kérek tőled semmit.

Addig csúszok előre, amíg a lábaim bele nem ütköznek a matracba. Egy beletörődő sóhaj után kinyújtja a karját.

– Jól van. Öt perc, aztán hazamész. Gyere ide.

Bólintok, és gyorsan az oldalához bújok. Motorolaj és friss széna ismerős szagának keveréke csapja meg az orromat. Közelebb bújok, miközben belélegzem álmaim illatát.

– Emlékszel az első boldog valamire, amit adtam neked?

Grady bólint, az álla a homlokomhoz ér. Nem tiltakozik, hogy felelevenítsek néhány kellemes közös emléket. Feltöltöm a hideg csendet meleg fecsegéssel. Grady nem tesz hozzá semmit a mondatokhoz. Valószínűleg így lesz a legjobb. A következő öt percben sokszor akadályba ütközöm. Leragadunk egy ponton és bármilyen szomorú is, azon kapom magam, hogy lemondok róla.

– Hiányozni fogsz, Gray.

Egy morgás tör fel a mellkasából.

– Igen? Ha már itt tartunk, próbálj elfelejteni engem. Jobb lesz neked.

Nem vagyok hajlandó válaszolni. Ezzel a végső csapással bezárul az ajtó közöttünk. A fájdalmas üresség keresztül gyűrűzik rajtam, megerősítve azt, amit tagadni próbáltam. Itt van a végünk. De ez mindig is egy lány története volt, aki kétségbeesetten szerelmes egy fiúba. Visszavonhatatlanul és viszonzatlanul.

Kész vagyok elengedni ezt a fejezetet.

1.

Sutton

Boldog valami#54: Elérni és felülmúlni a kitűzött célt.

Négy évvel később

Bedobom a sapkám a dobozba, és összehajtogatom a hozzáillő ruhát. A gesztenyebarna poliészteren finoman átsiklik az ujjam. Az életem egyik fejezete a végéhez közeledik, új kalandokat, lehetőségeket ismertem meg. Mindig ezt mondogatom magamnak az egyetemről, de ha teljesen őszinte akarok lenni, az elmúlt négy év zavaros homályban telt.

A makulátlan üveg csillogásán megakad a szemem. Felveszem a bekeretezett oklevelet, és végigsimítom ujjamat a rávésett nevemen. Ez a dombornyomott papír annyi mindent jelent. Az összes kredit és kurzus, szilárd alapot adtak nekem. Értékes leckéket, amelyeket soha nem lehet megismételni. Késő esti tanulások, elmulasztott alvás. Talán, ami a legfontosabb, olyan tudást szereztem, ami előre visz a versenyképes területeken. A karrierem erre a diplomára épül. Komolyabban fogom venni, mert időt és energiát fektettem bele.

Elmélázva egy bizonyos zöld szemű fiú tekintete ragyog rám. Ő nem hitt abban, hogy a tanulás szükséges a sikerhez. Ez a vélemény nem rossz, csak nem az enyém.

Ifjúságom utolsó lapjai szétszóródtak az egyetemen. Nem mintha huszonkét évesen túl öreg lennék, de a vakmerő és elhamarkodott döntéseim nagy része már a múlté. Legalábbis ezt állítom. A vad lobbanékonyságom viszont megmaradt. Soha nem leszek képes alaposan megfontolni valamit, ha gyors döntést kell hozni. Még most sem, amikor arra készülök, hogy profivá váljak, és komolyabb szerepet vállaljak a társadalomban. Ez a makacs énem szunnyad a felszín alatt, és erősen megbújva várja a megfelelő pillanatot, hogy kiszabaduljon. Visszatérek a gyökereimhez, valószínűleg ez lehet a probléma, ráadásul lakás nélkül, egy dobozzal, benne az összes emlékemmel.

Megmozgatom a vállam, hogy enyhítsem a feszültséget. Minden egyes mozdulatra, ijesztő borzongás fut végig rajtam. Olyan sok változás következik, hogy úgy tűnik, nem tudom összeszedni az érzelmeimet. Hazatérve megkezdem a felnőtt életemet és nem minden lesz rózsás, könnyű és egyszerű. Egy hatalmas viharfelhő vár rám, hogy lecsapjon, vagy talán továbbra is elkerüli az utamat. Tisztában vagyok vele, hogy nem úszom meg, szembe kell néznem vele.

Ez elkeserítő, sőt mi több, egy kicsit felkavaró is.

– Mit csinálsz, Sutt?

A kérdés meggátol, hogy tovább kalandozzak gondolatban a jövőm sötét útjain.

– Csomagolok, nehogy itt maradjon valami – mosolygok a barátnőmre.

– Én már mindent bepakoltam. – Harlyn belekukucskál a legközelebbi dobozba és visszanéz rám. Hunyorítva, alaposan fürkészi az arcomat. Próbálok nem feszengeni, ahogy egyre mélyebbre ás bennem. – Nem fogsz érzelgőssé válni, ugye? – hajtja vállamra a fejét. – Mindketten tudjuk, hogy ez a munkám.

Ráncolom az orrom. A tisztítószerek kellemetlen szaga beszivárog a tüdőmbe.

– Jól vagyok. Csak ez egy nagy lépés.

– És többé nem leszünk lakótársak – biggyeszti le a száját Harlyn.

Egy ismerős érzés éled bennem, mintha egy vontatóhajó feszesre húzná a hasamat.

– Ne is emlékeztess rá. Legalább egy hónapig a szüleimnél leszek.

– Nem találtál kiadó lakást? – karolja át a vállam.

– Semmi olyat, ami azonnal elérhető lett volna. A legkorábbi júliusban költözhető, de a legtöbb inkább augusztusban vagy még később.

– Belvárosban vagy a külvárosban?

Elnevetem magam.

– Nem biztos, hogy olyan hatalmas a különbség, ha Silo Springsről van szó. Találtam néhányat a Fő úthoz közel. Tudod, hogy a központ egy mérföldes körzetében is jók a lehetőségek. A város szívében nincs sok hely.

– Addig is helyet spórolsz azoknak az imádnivaló kis üzleteknek. És talán a jövőbeli irodádnak – vonogatja a szemöldökét.

– Egy lakás mindkét célra elegendő. Boldogan fogok dolgozni a nappalimban – gúnyolódom.

– Annyira izgatott vagy, hogy a Sunny Monday Solutions beindul? – fordul felém homályos tekintettel.

– Tényleg az vagyok. Még mindig őrültségnek tűnik. Soha nem számítottam ekkora érdeklődésre, amikor a karrieremről döntöttem – rágcsálom mosolyogva az ajkam.

Egy villámló bizsergés szalad végig a gerincemen, amikor arra gondolok, hogy az ügyfelek már sorakoznak. Marketing menedzsernek lenni nem felemelő, de ez egy álom számomra. Másoknak fogok segíteni az értékesítés növelésében, miközben az én portfólióm is gyarapszik. Ez az én kreatív tehetségem. Megkeresni a megfelelő tartalmat, amely kiemeli a termékeket, csak a kezdet. Figyelni arra, hogy az online jelenlét következetes és megbízható legyen, kulcsfontosságú a sikeremhez. A végső cél, hogy a márkát olyanná építsük, amire mindannyian büszkék leszünk. Elmosolyodom, miközben az elméleti listát sorolom.

– Őszintén várom, hogy belevethessem magam – teszem hozzá.

– Azok a romantikus szerzők szerencsések, hogy itt vagy nekik te. Lehet, hogy kapsz egy aláírt példányt a könyvükből, bónuszként – csillannak fel a szemei az ebédlőlámpa fénye alatt.

– Néhány doboz már úton van. Szükségem van rájuk a képekhez. K.K. Allen ismert az Instagramon, és beavat a tennivalókba. Küld egy személyre szóló kötetet a Súlypont című könyvéből. Az a kedvencem tőle. Már így is elkényeztettek – kacsintok rá.

– Jobb, ha osztozol velem a kényeztetésben.

– Biztos vagyok benne, hogy az életed már tele van szívekkel és virágokkal. Foster az igazi szőke herceged. Az az ember egyenesen egy tündérmeséből lépett ki.

– Tényleg így van. El sem hiszem, hogy csak pár hónapja járunk. Sokkal hosszabbnak tűnik.

– Lelki társ.

Elkapom a tiszta örömöt, ami megjelenik az arcán.

– Nem hibáztathatjuk a sorsot. Őrültek vagyunk – hajol az asztalhoz és összezárja a karját.

– Szívesen, MissNem-Akarok-A-Tavaszi-Szünetben-Utazni. Mindig örömmel bizonyítom be, hogy tévedsz – gúnyolódom. Kuncogok, amikor kidugja a nyelvét, majd miután dob egy puszit, én elkapom a levegőben. – Oké, elég ebből. Készen állsz arra, hogy a nagyvárosban élj? – terelem rá a témát.

– Talán. Kicsit ijesztő egy vidéki lánynak, de alkalmazkodom a környezethez. Nagyon izgatott vagyok az iskola miatt. A legfontosabb, hogy változást teremtsek azoknak a gyerekeknek.

– És meg is fogod tenni. Te leszel a legjobb tanár a kerületben.

Egy pillanatra csendben marad, tekintete rám fókuszál.

– Meg akarsz vesztegetni?

– Mi? Nem! Miért tenném? – húzom el zihálva a szavakat.

– Mert a mai nap elég szomorkás – vonja meg a vállát. – És kerülöd a nehezebb témákat.

– Nem tudom, mire gondolsz.

Valójában, tudom, de biztos vagyok benne, hogy az arckifejezésem nem árul el. Vannak dolgok, amiket elrejtek, még a legjobb barátnőm elől is.

– Jace örül, hogy hazamész? – fúj el néhány tincset a homlokából.

Meglepetten elkerekedik a szemem. Erre nem számítottam.

– Biztos vagyok benne, örülni fog, hogy kémkedési távolságban leszek.

A bátyám egy púp a hátamon. Még kétszáz mérföld sem tudott megmenteni az ő beavatkozásától. Védelmezőnek nevezni, enyhe kifejezés. Semmi sem tenné boldogabbá, minthogy életem végéig szingli maradjak.

– A randizás hiányáról beszélünk? – ráncolja a homlokát.

– És minden másról, ahol az ellenkező nem szóba jöhet – tartom a semleges arckifejezésemet.

– Jace-nek talán van néhány sikertelen kalandja, de van valaki, aki többet érdemel – nevet.

– Ne merd – nyomom a szájára ujjamat. Értelmetlenül motyog, nem tudom kivenni a szavait. – Mi volt ez? – veszem el a kezem.

– Az a Bowen fiú, még mindig ott van neked.

Ezúttal az egész tenyeremet a szájára tapasztom. Csípő érzés feszül a tarkómon a nyakam mentén, át a mellkasomig. Amikor rá gondolok, mindig bizsereg a testem.

– Nem. Egyáltalán nem.

Harlyn forgatja a szemét, de hallgat. Elhúzom a kezem. Mosolya fülig ér.

– Meglátjuk, meddig maradsz Silo Springsben. Az a fickó, akit nem nevezhetek meg, még mindig a szüleiddel él?

– Nagyon okos, Hae, de szerencsére, nem. Beköltözött a saját házába – kényszerítek ki egy durva sóhajt.

– Tehát csekély a veszélye annak, hogy összefutsz vele?

Beharapom az ajkam. A gondolatától is melegség fut át a gyomromon.

– Ezt nem ígérhetem meg. Néha még mindig apámnak dolgozik.

– Nagyon sokat tudsz erről a fantomról – lép a hűtőhöz, és megragad egy üveg vizet.

– Jace a legjobb barátja. Ha kiszabadulnék a csapdából, akkor is visszakerülnék.

Csatlakozom hozzá a konyhában, és töltök egy pohár jeges teát.

– Minden rendben lesz veled? – tanulmányoz kortyolás közben.

– Nem számít, hogy látom-e vagy sem. Tudom, hogy a történetünknek vége. Plusz, nagyon jó lesz távol tartani magam tőle, amikor meglátogatlak. Biztos vagyok benne, hogy nem lesz gond.

Nem mintha számítana. Nekem is vannak terveim, és az biztos, hogy Grady Bowen nincs benne. Kacsintok, miközben a kemény hazugság zörög a fejem felett. Bármennyire is próbálkozom, a jövőmben mindig kijelölt helye lesz annak a bunkónak.

Rápillantok a szobatársamra. Harlyn arcán a vigyor mindent elárul. Nem hiszi el egyetlen szavamat sem.

A fenébe is, nem hibáztatom.

– Nos, itt leszek egy gyors sms-re, ha segítségre van szükséged – löki meg a csípőmet az övével.

– És több várossal távolabb – motyogok.

– Csak részletkérdés. Mindig itt leszek erkölcsi támogatásért – legyint.

– Ez az egyik oka annak, hogy szeretlek – mosolygok.

– Ne felejtsd el a főzési és takarítási képességimet – emeli fel az ujját.

– Fosternek nagyon sok haszna van. Biztos vad az ágyban, hogy megtartson.

– Mintha még nem tudnád. És nem költözöm össze vele – pirul el.

– Még – teszem hozzá.

– Csak pár hónap telt el – rágja a hüvelykujját.

– A paradicsomból.

– Soha nem gondoltam volna, hogy te fogod ezt erőltetni – pillant rám fél szemmel.

– Ha jó vele, miért várnál?

– Túl sok romantikus regényt olvastál – nevet fel.

– Valahogy rá kell vezesselek.

– Szeretném, ha találkoznál te is valakivel, aki különleges – biggyeszti le ajkait.

A mellkasom összeszorul a szavaitól. Csak egy srác van, akivel valaha is elképzeltem, hogy leélem az életem. Csillogó szemekkel nőttem fel a közelében. A fájdalmas vége, egy lassú égés. A szerelmes szívem végre kezdi bevallani, hogy soha nem látott engem többnek, mint egy kisgyerek, aki üldözte őt. És most itt vagyok, hogy állandó lakhelyem legyen az ellenséges területen. Tagadva az igazságot.

Visszamegyek az asztalhoz, és lezárom az utolsó dobozom. Miután a többihez teszem az ajtó mellé, leporolom a kezem. Az apám és a bátyám holnap jönnek, és segítenek levinni a nehéz dobozokat. Megfordulok és homályos tekintettel körbenézek. A legtöbb holmink már be van csomagolva, de a kanapé és a televízió még megmaradt.

– Mit csinálunk az utolsó este? – kérdezem még mindig az üres helyiséget bámulva.

A fapadló ragyog az ablakon áthatoló szűretlen napfénytől. Nem biztos, hogy ez a hely két éve is így ragyogott, mielőtt idejöttünk.

Harlyn mellém áll, csatlakozik a lakásunk figyeléséhez.

– Mit szólnál egy Netflix maratonhoz? Vacsorázhatnánk a Tavernben.

A gyomrom felmordul a javaslatra.

– Hiányozni fog a csirkepörkölt és a sült burgonya. Ó, és a frissen sült kenyér.

Megnyalja az ajkát és bólint.

– Csak néhány óra autóval.

– Tudom. – A válaszom suttogásként hallatszik.

Félrepillantok, amikor érzem, hogy a meleg könnyek elöntik a szemem.

– Csodálatos lesz, Sutt. Annyira boldog leszel – néz rám.

– Csak megint túl érzelgős vagyok. Ne is törődj velem. – Nem tudom elrejteni a szipogásomat.

– Egy hónap múlva, amikor új lakásba költözöl, ez régi emlék lesz – fogja meg remegő ujjaimat.

– Gondolom, így lesz.

– Szeretet és család vesz majd körül. Biztosíthatlak, hogy Jace különös figyelemmel fog kísérni – mosolyog aggodalmasan.

– Nem szeretném, ha egy szemernyi gyengeség tönkretenné a célomat.

– Uh, kérlek ne. Bátorítás nélkül is éppen elég. Remélem, valamelyik nő elvonja a figyelmét és békén hagy téged.

Természetesen igaza van, de a bátyám hajlamos arra, hogy kereket oldjon, még mielőtt a lány második randit javasolna. Az elköteleződés az ellensége.

Megrázom a fejem.

A francba!

A beszélgetéstől, Grady folyamatosan felbukkan a gondolataimban. El kell raktároznom mélyen, olyan helyre, ahova tartozik. Így tartottam épségben a szívemet az elmúlt négy évben. Ezzel a módszerrel túlélhetem, miközben harcolok a közelsége hiányával.

Sokkal könnyebb mondani, mint megtenni.

2.

Grady

Boldog valami #67: Nem kell minden átkozott nap, minden másodpercében hátranéznem a vállam fölött.

Ledobom magam a székre, alattam a bőrpárna tiltakozásul felnyög. Az elkopott falábak nehezen bírják a súlyomat. Isten ments, hogy ez a szeméttelep új székeket szerezzen, vagy fizessen a felújításért. Egy gyors körbepillantás a Howlersben, visszatekintés a születésem előtti időre.

A bejárat közelében egy zenegép áll, az a fajta, amelyikben bakelit lemez van. Kifakult plakátok díszelegnek a VHS-en megjelent filmekhez, azok is ferde szögben lógnak a falakról. Van egy cigaretta-automata a mosdók között. Minden alkalommal, amikor belépek, egy kis ízelítőt kapok a múltból, ami pokolian furcsa.

A dohányzást már évtizedek óta nem engedélyezik bent, de a bűz még mindig úgy kapaszkodik, mint maga a rossz szokás. A halvány fények elrejtik az arcokat, de senki sem panaszkodik miatta. Ezt értékelem ebben az elavult helyben. Mindenki, aki beteszi a lábát ide, ugyanazon a szinten van.

Kibaszottul inni fogok egész nap.

Mintha Decker hallotta volna a gondolataimat, egy hideg sört csúsztat elém. Biccentek, hogy megköszönjem, ő felém int és elindul, hogy mást is kiszolgáljon. A számhoz emelem az üveget, és egy hosszú kortyot iszom. A komló keserű ízétől, otthon érzem magam, a feszültség enyhül az izmaimban. Pont erre volt szükségem. A tüdőmbe beáramló parfüm illata megcsapja az orromat. Egy pillanattal később, éles körmök mélyednek a vállamba.

– Szia, Gray.

Az illat már fojtogat, és Trista orrnyafogása miatt, vérzik a fülem. Biztos vagyok benne, hogy rajongásával el akar csábítani, de a lihegő hangja még inkább az idegeimre megy.

Megszabadítom magam a karmaitól.

– Grady vagyok – köpöm ki összeszorított fogaim között.

Nem kellene emlékeztetnem.

A kuncogása savként marja az ereimet.

– Olyan vicces vagy. Elég régóta ismerjük egymást ahhoz, hogy a beceneveden szólíthassalak.

Valami sötét és mocskos ébred fel bennem. Kibaszottul tisztában van vele, hogy csak egy lány hív így, ő pedig régen elment.

– Nem, Trista. Grady vagyok. Akarsz valamit?

Udvariasságból teszem fel a kérdést, de nem érdemli meg.

– Nem vágysz társaságra? – pörgeti kifehérített szőke tincseit.

– Nem – rázom meg a fejem gyorsan.

– Talán egy kicsit jobban át kellene gondolkodnod.

Felhorkantok, ahogy duzzogva leereszti az orrát. Öt mérföldes körzetben, minden férfi tisztában van a játékával. A legtöbb áldozatul esik a csábító trükknek, de én biztos, hogy nem.

– Gyerünk, Grady. Csak egy italt. – Ujjai felsétálnak a karomon.

– Már indulok! Menj, keress más balekot!

A szék felnyikordul, amikor elhúzódom tőle.

– De Grady…

Egy hátba verés állít meg.

– Hé, testvér! Mi a helyzet? – Jace hunyorítva néz végig a lengén öltözött nőn mellettem. – Zavarok?

– Nem! Épp menni készül – vigyorgok összeszorított szájjal.

Trista a barátomra bámul. Kínos pillanatok telnek el, ahogy hárman egymást nézzük, majd a csaj szó nélkül, fújtatva eltrappol.

Jace leül mellém az üres székre. Nem túl okos lépés, figyelembe véve, hogy az a szar valószínűleg bármikor eltörhet alatta.

Decker megáll annyi időre, hogy adjon neki egy sört. Nehezen győzi a kiszolgálást.

Jace élvezettel meghúzza az üveget, és a pultra könyököl.

– Szóval, Trista? – füttyent. – Az a csaj már gimi óta a farkad után lohol. Azt hinné az ember, hogy mostanra már vette az adást.

– A parfümje agysejteket öl. Attól lehet – horkantok fel.

– Nem, az a szag olyan, mint egy virágrobbanás. Nem szexi – koccantja üvegét az enyémhez.

És ez az igazság. A legcsábítóbb illat a kókusz, az eper finom aromájával. Ez a tiltott vágy illata. Már csak az emlékétől is megremeg a farkam, ami viszont azt jelenti, hogy egy mocskos seggfejnek érzem magam.

Megrántom a farmerom derékpántját és felnyögök. Ha a baloldali fickó tudná, hogy a kishúgáról fantáziálok, valószínűleg a golyóimnál fogva rángatna fel. Amikor ránézek, Jace közelebbről tanulmányoz, mint ami még kényelmesnek mondható. Majdnem szólok, hogy hagyja abba.

– Szóval, mi a helyzet? Meglep, hogy itt látlak, amikor a nap még le sem ment – biccent.

– Kifogytam a festékből a Draft házban. Kineveztem „korán végeztem” napnak – piszkálom a koszt a körmöm alatt.

– Ah, értem. Hogy halad a projekt?

– Simán, mint mindig. Ezek a munkák mind egyszerű felújítások.

Bólint.

– És a te lakásod?

– Az sokkal nagyobb kihívás – vigyorgok.

– Örülök, hogy valami mosolyt csal az arcodra. – A kijelentésétől elkomorodok. – Nem kellett volna meg-említenem.

– Nem, féleszűnek érzem magam. Az csak egy ház.

– De a tiéd. Szabad és tiszta. Erre büszke lehetsz – fogja meg a vállam.

– Egyelőre. Biztos vagyok benne, hogy valami hamarosan meg fog változni – rázom le a kezét magamról.

Azonnal az anyám jut eszembe. Nagyobb pénznyelő, mint egy jelzálog, az utolsó vasam is rámegy. A gondolattól felfordul a gyomrom. A sör, amit eddig élveztem, kellemetlenül visszafordul. Intek Deckernek, hogy végeztem.

Úgy látszik, ez egy ilyen délután és kész.

Felállok és a tárcámért nyúlok. Miután lerendezem a számlát, megfordulok, hogy elmenjek.

– Már mész is? – szól utánam Jace.

– Sok dolgom van – pillantok vissza.

– Várj egy kicsit. Kimegyek veled – húzza le az italát.

Kinyitom az ajtót, Jace a sarkamban van. A motorom vár rám a járda mellett.

– Még mindig nem hiszem el, hogy vettél egy motort. – Jace kuncogása tele van hitetlenséggel.

– Haver, már hat hónap telt el. A sokknak már rég el kellett volna múlni.

– Nekem nem. Ez amolyan egzotikus fantáziája egy férfinak.

– Az túlzás. Ez csak egy eszköz, hogy átjussak a városon. Ez a szépség sokkal olcsóbb, mint a teherautóm fenntartása. A karbantartása gyerekjáték. Sokkal szórakoztatóbb vezetni is. És mindketten tudjuk, hogy csak féltékeny vagy.

– Bassza meg, igen, az vagyok. A szüleim eldobnák az agyukat, ha beszereznék én is egyet. – A vigyora szinte már nevetséges.

– Még mindig annyira aggódsz, hogy mit gondol anyuci és apuci? – ülök fel a motorra.

– Ne tégy úgy, mintha te nem. Anyámnak egyre több ősz haja van, annak köszönhetően, hogy ezt választottad közlekedésre – kulcsolja össze a karját.

A soha nem szűnő csomó a gyomromban szorosabb lesz. Tekintetem a távolba mered.

– Nem kellene miattam aggódnia.

– De aggódik – emlékeztet lágy hangon.

– Nincs szükségem szánalomra – csúszik ki a számon.

– Törődik veled, ahogy mi is. Ennek semmi köze ahhoz, hogy sajnálja a makacs seggedet. Hatalmas különbség.

Csikorgatom a fogam, hogy lenyugodjak.

– Mindegy. Mennem kell.

– Igen, igen. Mindig lelépsz, ha a terep egy kicsit nehéz lesz – emeli fel a hangját, és rázza a fejét.

Nem tudok mit válaszolni. Nincs semmi mondanivalóm, ami helyrehozná. Tisztában vagyok a problémával, de amikor az élet továbbra is lefelé taszít, megtalálni az erőt, hogy jobb útra térjek, elveszíti az értelmét. Felveszem a sisakom és életre keltem a motort. Az éles hang elfojtja Jace minden tiltakozását. Többször felbőgetem a motort extra gázzal, erősen szorítom a markolatot, majd egy gyors rúgással elindulok hazafelé.

A Fő út elmosódik. Elég erősen megcsavarom a gázt, hogy felküldjem a motoromat egy kerékre. Vakmerő vagyok, de a bőröm a sebességre vágyik, hogy elkerüljem a csapdába esett érzést. A következő pillanatban visszaengedem a vasat az útra, és messze a sebességhatár felett száguldok. Ez az egyetlen módja, hogy szabadnak érezzem magam. A sárga felfestés vezeti az utam, csak arra koncentrálok. Minden más, elmosódott fekete. A rezgések alattam nyugtatóak, és minden megtett mérföld után a feszültségem csökken. Szinte lehetetlen bármit is hallani a süvítő szél és az üvöltő kipufogón kívül, de megpillantom a kék és piros fényeket a tükrömben.

Bassza meg!

Fokozatosan lelassítok, nem akarom még jobban felbosszantani a mögöttem lévő zsarut. A kavicsos padkához kormányzom, és leállítom a motort. Miután lerángatom a sisakom, hosszan kifújom a levegőt.

Ez érdekes lesz.

A csizmák visszhangzó csattogása figyelmeztet a tiszt közeledésére. Becsukom a szemem, és olyan türelmet keresek, ami nem is létezik.

– Grady. Tudod, miért állítottalak meg?

Bárkit, csak ezt a helyettes szarházit ne. A vállam fölött bámulok Lance kibaszott Morrisra, más néven Silo Springs legnagyobb szemétládájára. Hogy hogyan lett rendőr, az meghaladja a képzeletem.

– Fogalmam sincs, ember.

Lance egyre közelebb kerül, és rám néz a hegyes orra mentén. Kurvára utálok alacsonyabb szinten lenni, és nem is érdemli meg, hogy alsóbb rangúnak érezzem magam.

– Nem vagyok a haverod, Grady. Vigyázz, kit sértesz meg. A törvény egyik tisztjével beszélsz, és ezt némi tisztelettel fogod megtenni.

– Aha, felőlem – forgatom a szemem.

– Szállj le a motorról!

– Ó, kibaszottul viccelsz velem.

– Most! – csattan fel.

Zsebre vágom a motorom kulcsát, és leszállok. Beképzelt vigyor görbül a számra, ahogy majdnem egy fejjel magasabb vagyok, mint ő.

– Probléma?

Lance hasonlít egy menyétre, amikor hunyorít.

– Fordulj meg, kezeket a hátad mögé.

Kitör belőlem a nevetés, de a helyzet nem éppen nevetséges.

– Tényleg? Ez csak valami vicc lehet.

– Ellenállsz a letartóztatásnak? – veszi le a bilincset az övéről.

– Mi a fasszal vagyok vádolva?

– Ne nehezítsd meg a dolgot a szükségesnél jobban, Grady.

– Ez baromság – köpöm ki.

De a harc felesleges. Ennek a zsarnoknak jelvénye van, és hosszútávon győzni fog. Keservesen lassan elfordulok, és felajánlom a keresztbe tett csuklómat. Nem ez az első alkalom. Erősen kétlem, hogy az utolsó.

A hideg fém összecsípi a bőröm, sokkal szorosabb, mint kellene.

– Ez tényleg kibaszottul szükséges? – vetek rá egy pillantást.

– Nem lehetek elég óvatos a munkámban – gúnyolódik.

– Célba vettél engem? – rángatom a szorosra zárt bilincset a csuklómon.

– Nem nehéz megtenni. Az alma nem esik messze a fájától. Láttam, hogy kijössz a Howlersből. Legközelebb kerüld el a kitérőt.

A düh szétfeszíti a gerincemet.

– Csak egy sört ittam.

– Milyen könnyelmű. Nem csoda, hogy ilyen elbaszott vagy. Ennek a városnak nincs szüksége arra, hogy bemocskolják a jó hírét.

– Egy nagy rohadék vagy, Morris. Rosszabb, mint az a punk-segg, aki a gimiben voltál.

– Lehet, hogy ez a helyzet. A nagy különbség az, hogy a törvény engem támogat – húz az autója felé.

– Hát nem kurva jó? Szégyent hozol a szakaszodra.

– Örömmel letartóztatlak verbális támadásért és engedetlen magatartásért – nyitja ki a hátsó ajtót, és meglök, hogy szálljak be.

Kényszerítem magam, hogy kövessem a parancsokat, és a hátsó bőrülésére csapódom.

– Sok szerencsét! Ragaszkodj ehhez a szarhoz.

– Bármennyi ideig leszel bezárva, nekem az elég fizetség – mondja vigyorogva.

– Mi lesz a motorommal? – Ebben a pillanatban nem ez a legnagyobb gondom, de egy lehetőség, hogy esetleg jobb belátásra bírjam.

– Nem az én dolgom. Majd az egyik cimborád összeszedi – billen a sarkára, majd lendülettel rám csapja az ajtót.

Elképzelem, hogy a rácsok becsukódnak mögöttem, miután betömnek egy szűk cellába. Az epe emelkedik a torkomban, a nyelvemen érzem a keserű ízét. Legyőzöm a vágyat, hogy öklendezzek.

– Hé, ember. Nem kell ezt csinálnod. Csak engedj ki, és külön utakon folytathatjuk.

– Fogd be a pofád, Grady. Rengeteg esélyed volt – üt rá erősen a közöttünk lévő golyóálló válaszfalra.

A faszt! A szerencsém már akkor elszállt, amikor még pelenkás voltam.

Lance csendes az őrs felé vezető úton. Szinte hallom, hogy jár az agya. Rám vigyorog a tükörben.

– Hallottad, hogy Sutton holnap hazajön?

A neve önmagában is egy lövés a mellkasomba. Bassza meg, ez alkalommal majdnem megduplázódik, de a reakcióm rejtve van a seggfej előtt. Számára az arckifejezésem egy kőszoborral vetekszik. A durva megjelenésem miatt kaptam a hírnevem, hideg és érzéketlen. Talán ez az igazság. Senkiben nem éreztem annyi bizalmat, hogy közelebb engedjem magamhoz.

Kivéve őt. De akár ő is lehet egy ősrégi történet.

Elhagynám ezt a mocskos, ítélkező várost, ha nem lenne az anyám. Ha rendszeresen nem látogatnám, sokkal gyorsabban elpocsékolná az életét. Silo Springben rajta kívül senki nem tart rám igényt. Gúnyolódom magamban, közben úgy érzem, hogy a hazugság megfojt. Van egy másik ok, sokkal mélyebb és jelentősebb. Az az igazság a felszín alatt portyázik. Nem az anyám az egyetlen oka, hogy itt maradok. Bármennyire is próbálkozom, Sutton fogva tart. Soha semmi nem lesz közöttünk, főleg ahogy viselkedek vele, de nem tudom elengedni. A kibaszott közömbösség az egyetlen lehetőség, hogy távol tartsam. Semmi más nem fog kialakulni közöttünk, de akkor is hozzá vagyok kötve. Ő az egyetlen boldog valami az életemben. Még a távolság ellenére is, amit mindig fenntartunk magunk között.

Egy olyan városban maradtam, ahol ellenséges emberek vesznek körül. Egy értéktelen punk vagyok, csavargó szülőktől. A nevemnek nincs valódi értéke. Nem segít a dolgokon az sem, hogy nem túl kellemes a viselkedésem. Ez is egy példa erre, hogy a rossz felén ülök a rendőrautóban.

– Elaludtál? Az a sör biztos erős volt. – Lance rekedtes hangja rángat vissza a jelenbe.

A mogorvaságom újra mélypontra zuhan.

– Teljesen józan vagyok, baszd meg. Csak nem érdekel a csevegés veled.

– Ott ragadtál hátul. Hozd ki belőle a legtöbbet – morogja.

– Vettem – ereszkedem lejjebb az ülésen és kinyújtom a lábam.

– Randira fogom hívni.

– Kit? – csukom be a szemem.

Lance említette, hogy akár szundíthatok is egyet.

– Suttont. Nem figyeltél?

A figyelmem visszazökken, a gerincem kiegyenesedik, mintha karót nyeltem volna.

– Rá akarsz hajtani?

A szavaknak olyan íze van, mint a szennyvíz.

– Mi a fenéért ne tenném? Megérdemel egy becsületes embert. Jól bánok majd vele, és mindent meg tudok adni, amire szüksége van.

Ökölbe szorítom megbilincselt kezemet. Természetesen igaza van. Ez a tuskó a sínek megfelelő oldalán nőtt fel. Egy olyan családból származik, ami történetesen rohadtul gazdag. Az állandó munka csak egy bónusz. Nincs szüksége álmodozásra.

Egy gyors szisszenés hagyja el a számat.

– Sok sikert hozzá, haver. Biztos vagyok benne, hogy már találkozott valakivel a főiskolán.

Lance gondolata önmagában egy éles tőr a fagyott szívembe. Sutton sosem lesz az enyém, de nincs szüksége arra, hogy random seggfejek rátapadjanak. Ha nem lehet az enyém, senki másé sem kellene lennie.

– Türelmes vagyok – villantja ki gyöngyházfehér fogsorát a visszapillantó tükörben.

Szikrákat látok a szemem előtt. A legtöbb dolgot leszarom. Az emberek bármit megtehetnek velem, nem számít. Voltam már rosszabb helyzetben is, de egyetlen fényes folt maradt a sötét világomban, és most megpróbálja elvenni.

Sutton Olsen az egyedüli boldogságforrás, amit megengedtem magamnak. Ő kivétel a legtöbb szabályom alól. De ezt a titkot örökre megtartom, mert az olyan seggfejek, mint Lance, csak felhasználják a kötődésemet ellenem. Súlyos hiba volt bevonni ebbe a pisis versenybe. Ha ez az undorító seggfej egy ujjal is hozzáér, összetörve találja magát.

Lance kibaszott Morris távoltartása Suttontől kiemelten fontos lesz a jövőben.

3.

Sutton

Boldog valami #124: A frissen vágott fű illata, különösen reggel…

Kimegyek a tornácra, és belélegzem a tiszta levegőt. Ez a mennyei aroma vetekszik a bögrémben gőzölgő mogyoró gazdag illatával. A nap sugarai átszűrődnek a fák dús lombjai között. Anyám szeretett kakasa a pajta tetején kukorékol. Nem lesz nehéz újra hozzászokni ehhez az életmódhoz.

Miután újabb korty kávét iszom, tovább figyelem a mi kis paradicsomunkat. Az elterülő föld és a tiszta levegő, megnyugtató a léleknek. A stressz minden egyes pillanatban egyre jobban halványul. Nagyot nyújtózóm, érzem ahogy az utóbbi hetek feszültsége – a diploma és a hazaköltözés – eltűnik.

Nincs jele szmognak vagy ködnek, ami beborítja az eget. A legközelebbi jelzőlámpa mérföldekre van. Nem lehet hallani a nyüzsgő forgalmat, nincsenek felhőkarcolók a horizonton. Idekint csak a zöld fű és a természetes szépség van.