Borítószöveg

1836 nyarán járunk. Margaret Fuller ekkor találkozik először Ralph Waldo Emersonnal, az egyik legjelentősebb amerikai íróval. Ekkorra már ő maga is hírességnek számít, hiszen publikált író – nőként, ami az akkori Amerikában még kuriózumnak számít.

Margaret sok mindenben volt első. Az első nő, aki engedélyt kapott, hogy a Harvard Egyetem könyvtárában kutathasson. Az első nő, aki külföldi tudósítóként dolgozott. Az első nő, akit a kor legnagyobb amerikai írói magukkal egyenrangúnak tekintettek. És, ami talán a legfontosabb, az első, aki írásaiban minden tekintetben egyenlő jogokat követelt a nőknek.

Margaret Fuller történetében ráadásul komoly szerepet játszanak a kor zseniális alkotói: Nathaniel Hawthorne-t részben ő ihleti A skarlát betű hősnőjének megformálására; Emerson és Thoreau a legjobb barátai; Poe sokáig hadakozik vele, de végül még ő is elismeri a tehetségét. Európában találkozik Wordsworthszel, Chopinnel, George Sanddal, Mazzinnival... Olaszországban találja meg új hazáját, egy római arisztokrata felesége lesz, házasságon kívül szül neki gyereket... Tele van alkotói tervekkel, az olasz nemzeti mozgalom történetét akarja megírni, amikor élete tragikus véget ér.

Allison Pataki mély átéléssel meséli el ennek a különleges tehetségű nőnek a történetét, aki megérdemli, hogy emlékezzenek rá az amerikaiak – és hogy mi is megtudjuk, ki volt Margaret Fuller.

,,Vannak, akik azt vetik a szememre, hogy férjezetlen nőként nincs jogom a házasságról vagy bármi egyébről nyilatkozni, ami a nők társadalomban szerzett tapasztalatait illeti. Mások természetellenesnek nevezik az állításaimat. Egy különösen sértett kritikus arra mutat rá, hogy sok nőt zártak már a bolondokházába ennél kevésbé merész állításokért is. A felháborodás ezen apró megnyilvánulásai azonban nem ejtenek rajtam nagy sebet, sőt a botrány hatására csak még több példányt vesznek a könyvemből.”

Allison Pataki magyar származású író és újságíró. A Yale Egyetemen végzett, több évig televízióknak és online hírportáloknak dolgozott. Különleges nőkről szóló történelmi regényeivel egyre több olvasót hódít meg. Társalapítója a ReConnect Hungary nonprofit szervezetnek, amelynek célja, hogy megismertesse a magyar felmenőkkel bíró amerikai és kanadai fiatalokkal a magyar nyelvet és kultúrát.

Fordította Kallai Nóra

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Allison Pataki: Finding Margaret Fuller

Ballantine Books, New York, 2024

Copyright © 2024 by Allison Pataki Levy

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © Ildiko Neer / Trevillion Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978-963-620-489-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Legrégibb barátnőmnek, akit szintén Margaretnek hívnak.

És szintén nagyon bátor és gyönyörű nő.

Az emberiséget három részre lehet felosztani:
vannak a férfiak és a nők, és van Margaret Fuller.

EDGAR ALLAN POE

Hogyan lehet a nyers erőről írni?

Hogyan lehet megírni Margaret életét?

RÉSZLET
SAM WARD RALPH WALDO EMERSONNAK
ÍRT LEVELÉBŐL

Előszó

Concord, Massachusetts

1850 júliusa

Emerson, kinézve dolgozószobája ablakán, látja, hogy Sophia és Nathaniel Hawthorne feléje tartanak. A cambridge-i úton jönnek felfelé, egymás mellett lépkedve, és minden kétséget kizáróan van náluk valami finom pletykamorzsa, mivel épp Melville-t látogatták meg.

Szegény Melville!, gondolja most Emerson. Azon küszködik, hogy végre letegye nagyszabású, tengeri vadászatról szóló vállalkozásának, a féllábú kapitány és a fehér bálna legendájának koloncként ránehezedő terhét. Melville-nek szüksége volt Hawthorne társaságára ahhoz, hogy befejezhesse művét; ezt nyíltan ki is mondta. Hawthorne pedig – aki még mindig legújabb sikerének, a skarlát betűt viselő Hester Prynne történetének dicsfényében fürdik – kötelességtudó feleségével az oldalán indult is, amint Melville hívta.

Vajon Margaret látta már?, mereng el Emerson. Összerakta a darabkákat? Egy nő, aki szeretőt tart, és szégyenkezés nélkül gyermeket szül neki. Egy magányos nő, aki bátran szembeszáll a puritán elveket valló erkölcscsőszökkel, akik próbálják mindenestül leigázni őt, de hiába. És a szeretők találkozása az erdőben – Margaret bizonyosan magára ismer majd ebben a jelenetben. Mindenki tud azokról az enyhe szellőtől fenyőillatú, tompán ragyogó délutánokról, mikor Margaret kibontott hajjal ült a napon rakoncátlan, hosszú, gesztenyeszín fürtjeivel.

Még Sophia is tud róluk. A régóta szenvedő, szent életű Sophia Hawthorne, aki már annyi nőt – és a Melville-lel történt affért tekintve férfit is – látott szerelembe esni a férjével. Sőt, ha őszinte akar lenni magához, akkor azt is tudja, hogy ezeket a közeledéseket a férje rendszerint nem utasítja el kielégítő módon. De Sophia soha nem hagyná el az ő Nathanieljét.

Itt jön a párocska, ráfordulnak a pázsitot megkerülő útra, amely Mr. Emerson házához vezet – Sophia úgy kapaszkodik Hawthorne karjába, mintha a támogatása nélkül megbotlana és felbukna. És ez volt a legfőbb oka annak, hogy Nathaniel éppen őt választotta: mert Sophia az ő biztos támasza nélkül annyira elesett lenne. Hawthorne udvarolhat olyan nőknek, mint Margaret Fuller, vágyhat csillogó szemű odaadásukra, és sóvároghat arra, hogy elbűvölve térdre hulljon ellenállhatatlan vonzerejük előtt. Feleségnek és társnak azonban egészen mást választott.

Mr. Emerson szeme összeszűkül. Sophia sápadtabbnak tűnik, mint egyébként. És a lépteik – valami nagyon nincs rendjén! Túlságosan sietnek. Senki nem szokott így loholni Concord szelíd lankáin. Hawthorne-éknak a Melville-házból hozott pletykákon kívül egész biztos más mondanivalójuk is lesz.

Mr. Emerson elfordul az ablaktól, átmegy a dolgozószobáján, és az előcsarnokon át a bejárati ajtóhoz igyekszik. Mikor kinyitja, Hawthorne szinte feldönti.

– Emerson! – lihegi Nathaniel. – Hála istennek, itthon van! – Emerson azonban olyan gyakran tartózkodik otthon, hogy ez igazán nem lehet meglepő. Sophia megszorítja férje karját.

Mr. Emerson felváltva méregeti a Hawthorne házaspárt, aztán egész halkan megkérdezi: – Üdv nálam. Mi történt?

Sophia úgy suttog, hogy alig érteni. – Margaretről van szó. – A vezetéknevét nem kell hozzátennie, mert Emerson számára – mint ahogy az ő számukra is – csak egyetlen Margaret létezik.

– Igen, mi van vele?

Hawthorne a feleségére néz, szótlanul kommunikálnak, aztán tekintetét a barátjára emeli. – El… elment.

Mr. Emerson torkát szorítani kezdi valami, és muszáj egyet nyelnie. – Hogyhogy elment? – Vajon mit értenek azon, hogy elment? – A hajónak e hó végén kellene kikötnie a New York-i kikötőben – nyögi ki aztán, kissé erőltetett hangon.

Hawthorne erre gyorsan megrázza a fejét. Hogy meg ne tántorodjon, Mr. Emerson kezével az ajtófélfának támaszkodik, úgy hajol a Hawthorne házaspár felé. – De hát mi történt?

– Csak most értesültünk róla. – Sophiának remeg a hangja. – A hajó… viharba került. New York partjaitól nem messze.

Mr. Emerson elméje, ez az elme, amelyhez senkié sem fogható, s amellyel kiérdemelte a Concord Bölcse címet, az elme, mely egybegyűjtötte ezt a sok embert, hogy egy eredeti gondolatokkal és izgalmas levelezéssel teli évtizeddel ajándékozza meg Amerikát, ez az elme most hirtelen felmondja a szolgálatot. Sehogy sem tudja kibogozni a szálakat, amikor Hawthorne elétárja a szörnyű események sorozatát. Balsors sújtotta átkelés az Atlanti-óceánon. A kapitány áldozatul esik a fekete himlőnek, aztán rettenetes erejű nyári vihar tör ki. Az Itáliából Amerikába vezető hajóút utolsó szakasza. Már látni a távolban New Yorkot, a megrepedt hajó azonban fennakad egy homokzátonyon. A part elég közel van ahhoz, hogy a feldélzeten rekedtek hallják a parton várakozók kiáltozását, ahhoz viszont túl messze, hogy a vihar által felkorbácsolt hullámok közt ki tudjanak úszni. Margaretet, kisgyermekével és a férfival együtt, aki a férje lett, elsodorja a víz, majd holttestüket lehúzza a tenger kegyetlen, zúgó árja. Szóval Hawthorne így érti, hogy elment.

Mr. Emerson úgy érzi, mindjárt összecsuklik. – Thoreau – mondja a Hawthorne házaspárnak, de az arcukról jól leolvasható, hogy nem értik, mire gondol. – Thoreau! – üvölti most Emerson, tudva, hogy az egész utcát felriasztja vele. De hát ez is a szándéka. Thoreau a szomszéd házban él, biztosan meghallja. Ha valóban a szomszéd házban van. Vagy kint töltötte az éjszakát a Walden-tavon? Mr. Emerson nem emlékszik. – Thoreau! – ordítja újból.

Kinyílik egy ajtó, de nem Thoreau-é. Alcotték otthonának ajtaja az. Nem épp Bronson Alcottot szeretné látni egy ilyen pillanatban. De szerencsére nem Bronson jelenik meg az ajtóban, hanem Louisa May. Ez jó, Louy megtudhatja. Sőt, meg is kell tudnia.

És még jobb, hogy hamarosan Thoreau is megjelenik, sietős léptekkel halad a ház felé. És most felbolydul az Emerson-ház udvara. Néhány perce Hawthorne adta át a szörnyű hírt Emersonnak, most pedig Emerson adja át a barátjának. – Indulj azonnal! – mondja Thoreau-nak. – New Yorkba. A Fire Island nevű helyre. Neked kell megtalálnod Margaretet. És a kéziratot! Keresd fel Greeley-t, nála meg is szállhatsz. Ha ő nincs a városban, akkor Poe fog segíteni. Vagy Whitman, de akár Longfellow is. Csak utazz oda! Amilyen gyorsan csak tudsz! Menj ki a hajóroncshoz! Találd meg Margaretet! Keresd meg a kéziratot!

Ha már azzal elkésett, hogy megmentse Margaretet, ha nem követelheti vissza testét a hullámsírból, Mr. Emerson legalább a szavait szeretné megmenteni. Ez a legkevesebb, amit megtehet érte ennyi év után. Tekintve azt a rengeteg dolgot, amivel tartozik neki – és amit soha nem fog tudni visszafizetni –, így talán még jóvá tehet valamit. Elmesélheti Margaret történetét. Miért? Mert a világ még nem ismeri őt? Nos, ez legalább olyan gyászos tragédia, mint egy hajótörés.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Concord, Massachusetts

1836 nyara

Tudom, hogy Mr. Emerson vár rám. Végtére is ő hívott meg ide. És mégis, ahogy grandiózus, fehér otthona felé közeledem, elfog az idegesség. Megállok, és felnézek a házra: impozáns épület, mely kissé beljebb áll a cambridge-i úttól, sövény szegélyezi, és az oszlopos tornácok és a lankás, pázsittal benőtt lejtők egyszerű, de méltóságteljes eleganciát kölcsönöznek neki. Mr. Emerson a leveleiben csak „Csalitosnak” nevezte a birtokát, mikor írásban meghívott Cambridge-ből ide, vidékre egy hétre.

Azt írta nekem, hogy szeretett bátyjának, Charlesnek olvasta fel az én róla szóló elismerő cikkemet, aki sajnos nemrég tüdőbajban elhunyt. Úgy érezte, hogy a szavaim nagyon mélyen megérintették, és némi gyógyírt jelentettek számára a rettenetes veszteség elviselésében. Két oldalt teljesen betöltő, finom vonalú dőlt betűs írással írt levelében kijelentette, hogy ígéretes fiatal író vagyok. Mint Új-Anglia egyik legelismertebb egyetemi előadója és talán legtermékenyebb írója, Mr. Ralph Waldo Emersont büszkeséggel töltötte el, hogy hozzám hasonló embereket támogathat. Szavai valahogy azt sugallták, hogy még nőket is, de ezt persze nem mondta ki nyíltan. És sietve hozzátette, hogy a látogatás elsődleges célja igazából az, hogy feleségének, Mrs. Lidian Emersonnak kellő társasága legyen, mivel a terhesség utolsó hónapjaiban van, első gyermekük érkezését várja, és alig képes kikelni az ágyból.

– Emerson előszeretettel gyűjt barátokat és gondolkodókat maga köré – mondta nekem Eliza Peabody, mikor tervezett utazásom előestéjén bostoni fogadószobájában meghívott teára. Eliza évek óta barátnőm volt, hamar megtaláltuk egymást, mivel a bostoni és cambridge-i írókörökben csak mi ketten voltunk olyan fiatal hölgyek, akik egyrészt hajadonok, másrészt elismert íróként szeretnének dolgozni – a reputációnkat ez az ikerkereszt igen súlyosan érintette. Volt bennünk valami elszántság, ami sokakat megrémisztett, és szabad lelkek voltunk, akik nem függnek semmitől, ami pedig nem kis fenyegetést jelentett azoknak a férfiaknak a számára, akik a szabadságról írtak, és az emberi jogokról tartottak előadásokat. Ez a szellemi függetlenség tette egyébként lehetővé a számomra, hogy Mr. Emerson invitálását elfogadjam, és vidéki házának vendége legyek.

Eliza abban a helyzetben volt, hogy be tudott nekem számolni arról, mire számíthatok az Emerson-birtokon tett látogatáson, mivel ő maga is nemegyszer megtette már postakocsin a háromórás utat Bostonból Concordba, hogy eleget tegyen az enyémhez hasonló meghívásnak – vagy nevezzük beidézésnek? – az Emerson-házba.

– Emerson tud rólad, Margaret. Hallott arról, mennyire elismert vagy, és ezek szerint némely írásodat is olvasta – mondta Eliza, és mialatt fürkésző, kíváncsi pillantással nézett rám, picike cukrot kevert el a teájában. Én alig bírtam megállni, hogy a megtiszteltetéstől büszkén el ne mosolyodjak. Ha elképzelem, hogy egy ilyen ember, mint Ralph Waldo Emerson olvasta – és élvezte is – az én írásomat! Rengetegen voltak ugyanis, akik a munkáimat és szenvedélyemet nőhöz nem illőnek, sőt természetellenesnek tartották. Úgy tűnt, Mr. Emerson nem tartozott közéjük.

Eliza folytatta: – Sophia és én most tavasszal voltunk Emersonéknál. – Míg Elizát szellemes írónőként tartották nyilván, a húga, Sophia inkább festőtehetségéről volt híres. – Ez az utazás nagyon izgalmasnak ígérkezik, drágám, erről biztosíthatlak! Lehetőséget kapsz, hogy bepillanthass Concord Bölcsének életébe!

És most itt állok, ruhákkal teli csomagomat szorongatva, és Mr. Ralph Waldo Emerson otthonának bejárati ajtaját bámulom. Lenézek egyszerű, galambszürke puplinruhámra, és a szerényen a nyakam köré kötött krémszínű kendőre. Megütögetem a szoknyámat, aztán felemelem kesztyűs kezemet, hogy megigazítsam gesztenyebarna kontyomat, melyből néhány kunkori tincs lóg le a nyakamba, és miután így megigazgattam az öltözékem, bekopogok.

Arra számítok, hogy egy szolgáló vagy házvezetőnő fog ajtót nyitni, de a férfi, aki üdvözöl, nem más, mint a híres Mr. Ralph Waldo Emerson – megismerem az arcát. – Ó, szóval Mr. Emersonhoz van szerencsém? – Egyik kezemből a másikba csúsztatom át a táskámat, és könnyed hangot erőltetek magamra, pedig érzem, hogy az arcom kipirult. – Jó napot!

Mr. Emerson rám néz, és szája egyik szöglete felfelé, mintegy félmosolyba görbül, aztán kinyújtja a kezét. – És a küszöbömön álló nő a híres Margeret Fuller lesz Cambridge-ből, igaz?

Elfogadom felém nyújtott kezét, és olyan dallamosan fújom ki a levegőt, mint egy kismadár. Meglep Emerson mélyen zengő hangja és fesztelen stílusa – egyikre sem számítottam. És mivel már így is kellőképpen elbizonytalanodtam, kihúzom a vállam, és könnyed mosollyal az arcomon így felelek: – Arról nem tudok, hogy híres volnék, de valóban én vagyok Margaret Fuller.

Mr. Emerson mosolya kiszélesedik, és kékesszürke szemében életteli tűz gyúl ki. Karját felfelé lendítve színpadiasan meghajol. – Isten hozta Concordban! Kérem, Miss Fuller, jöjjön be!

Belépek utána a melengető nyári délutánból a ház szellős hűvösébe. A magas mennyezetű előcsarnok kifejezetten világos, és kecses, faoszlopos lépcsőfeljárat indul belőle felfelé, kétoldalt pedig tágas szobák nyílnak. Mozdulatlanul állok, mialatt a házigazdám kikérdez az útról, és biztosítom arról, hogy minden simán ment. Nincs semmi jele annak, hogy más emberi lény is tartózkodna a házban, ami kissé templomi jelleget kölcsönöz az egész, ízlésesen berendezett otthonnak. Megragadom a poggyászomat, mikor Mr. Emerson átvezet a hallon, majd be egy könyvekkel teli szobába. Gondolom, ez a dolgozószobája. A szoba közepén hatalmas mahagóniasztal áll, melyen szépen egymásra helyezett papírlapok hevernek, és egy madár alakú tolltartóban toll pihen. Mellette félig kiürült tintatartó áll. Könyvek és tűzifa szaga tölti be a szobát.

Mr. Emerson megáll az asztala mellett. – Milyen frissítőt szeretne, Miss Fuller, a hosszú és fáradságos út után? Teát? Vagy kávét, vizet? Á, és van finom almaborunk is, amit a mi ezermesterünk készített nekünk.

– A víz teljesen megfelel – válaszolom. Mialatt a híres előadó és író vizet tölt két pohárba egy kisasztalon álló kancsóból, kihasználom a lehetőséget, hogy szemügyre vegyem a külsejét. Ralph Waldo Emerson magas és karcsú férfi, szépen szabott öltönyt visel, és hozzá kravátlit, mely feszesen fogja körbe hosszú nyakát. Hallomásból tudom, hogy néhány évvel idősebb nálam – ő harminchárom, én pedig huszonhat. Ennek dacára kétségtelenül fiatalos és életerős a külseje; lehet, hogy akinek ilyen mély gondolatai és komoly elképzelései vannak a világról, abból szükségképpen szinte kicsordul az energia.

– Köszönöm! – Elveszem a kezéből a pohár vizet, és beleiszom. Egy pillanatra összenézünk, és én hagyom, hogy a szokásosnál tovább elmerüljek hűvös tekintetében, de aztán észbe kapok, és másfelé nézek. Újra belekortyolok a vízbe, de a torkom így is száraznak érzem, és ezt persze a háromórás országúti utazásra fogom.

– Üljön le, kérem! – Emerson a vörös bársonnyal bevont szófára mutat, majd átmegy a szobán, hogy becsukja az ajtót. Eszembe jut, hogy apám halála óta nem voltam kettesben férfival. Pislogok egyet, majd lenézek ölemben nyugvó kezemre. Mr. Emerson az asztala mögött leül egy forgószékre – ő láthatóan egyáltalán nem találja szokatlannak ezt a férfi-nő összezártságot.

– Nos, Miss Fuller, köszönöm, hogy ilyen messzire eljött! – A kezéhez legközelebb eső piszkavassal kicsit megnoszogatja a fahasábokat – apró lángokkal égnek, de nem is kell nagyon több egy ilyen meleg nyári délutánon.

Bólintok. – Én köszönöm a nagylelkű meghívást!

– Már egy jó ideje kifejezetten fontos lett a számomra… hogy találkozzam magával.

Alig bírom leplezni meglepetésemet. Tudtommal látogatásom elsődleges célja az, hogy Mrs. Emersonnak társasága legyen. – Ó, valóban? – felelem kurtán.

– Amerika legműveltebb hölgye – mondja Mr. Emerson hosszú ujjaival gesztikulálva, aztán újból a szemembe néz. – Legalábbis így nevezik magát, ha nem tévedek.

– Ember – felelem halkan, de jól hallhatóan.

Emerson félrebillenti a fejét, és zavart arckifejezéssel néz rám. – Tessék?

– Ember – mondom megint, ezúttal kicsit hangosabban. – Úgy neveznek, hogy „Amerika legműveltebb embere”. – Amint kimondom, már meg is bánom – az első benyomás és a szerénység rettentő fontos. Különösen egy hölgy esetében, aki ráadásul ennyire fiatal. Anyám mindig emlékeztet erre, és rendre leszid, ha úgy érzi, a büszkeségem és a vakmerőségem túlmegy egy bizonyos határon. Apa is ugyanezt csinálta. Margaret, édes lányom, te vagy a Sok, mely még Többet akar. Ahogy apámra gondolok – szavaira, a vele kapcsolatos emlékekre –, egy pillanatra elhomályosodik a szemem, de aztán emlékeztetem magam, hogy nem szabad belevesznem ezekbe a képzelgésekbe.

Mr. Emerson merőn néz rám. Kihúzom magam a székben. Ő megereszt felém egy félmosolyt, aztán újra megszólal. – Elmondaná nekem, hogy lehet az, hogy maga ennyire kitűnő műveltséggel rendelkezik? – Két hosszú kezével sátrat formál, és az ujjbegyei fölött rám néz. – Hova járt iskolába?

– Miss Prescotthoz, a Fiatal Hölgyek Szemináriumába küldtek tanulni.

– Á, persze, Grotonba, ugye?

Kissé félrebillentem a fejem. – De azt nem mondhatnám, hogy Miss Prescottnál tettem volna szert a műveltségemre.

Mr. Emerson felhúzza egyik szemöldökét.

– Már az első év után otthagytam a szemináriumot – felelem.

– Miért?

– Mert sokkal jobban tudtam latinul és görögül, mint bármelyik tanárnő. Nem érte meg ott elpocsékolni az időmet, se apám pénzét.

Mr. Emerson erre kuncog egyet, és halványkék szeme körül összefutnak a ráncok. – Hát ha nem Grotonban, akkor mégis hol szerezte meg szerteágazó tudását, Miss Fuller?

– Az apámtól – felelem.

Mr. Emerson hátradől a forgószékben, és kimondja, amin elmereng: – Nagyon különös és kivételes ember lehet, hogy a lányát ilyen komoly neveltetésben akarta részesíteni.

– Az volt – javítom ki Mr. Emersont, a torkomat köszörülve. – Rendkívül kivételes ember volt. Az apámat, Timothy Fullert… tavaly veszítettük el.

Mr. Emerson lassan bólint, és látom, hogy közben emészti magában, amit hallott – a tényt, hogy amikor először bekerültem a látóterébe egy írásommal, melyben elégikus tisztelettel adóztam a bátyjának, miután meghalt, én magam is gyászos sebet hordoztam magamban apám elvesztése miatt. Azt, hogy mindkettőnknek friss és szívszaggató gyász nyomja a szívét.

– Részvétem, Miss Fuller – mondja Emerson, és a hangjából ítélve őszinte is a részvéte. – Mindazonáltal szeretnék többet hallani róla, és arról, hogy sikerült neki ilyen kivételes lányt felnevelnie. Már ha nem bánja, hogy mesél róla.

– Nem, nem bánom – válaszolom, és gyorsan iszom egy korty vizet. És valóban szeretnék apámról beszélni. Arról, hogy fiút szeretett volna, de mikor én megszülettem – nyolc gyermeke közül legelsőnek –, elhatározta, hogy úgy fog felnevelni és tanítani, mintha fiú volnék. Megosztom Mr. Emersonnal azt is, hogy mikor még csak hatéves voltam, reggeltől sötétedésig latinul és görögül olvastatott és beszéltetett, mikor a többi korombeli gyereket már rég a meleg ágyikóba dugták, és gyengéd csókok kíséretében altatódalokat énekeltek nekik.

– Úgy tűnik, meglehetősen szokatlan gyermekkora volt – jegyzi meg Mr. Emerson, és fürkészőn néz rám.

– Igen, nagyon szokatlan – bólogatok. – Mondhatni természetellenes. – Lenézek, és a szoknyám redőit simítgatom, visszaemlékezve a sok-sok órára, melyek a messzi múltba vesznek, de mégis élénken emlékszem rájuk. – Az apám nagyon szeretett engem, de, tudja, úgy hiszem – vagy legalábbis mindig úgy éreztem –, hogy a szeretete feltételes volt, és a teljesítményemtől függött. Minden percben minden dologban tökéletességet követelt tőlem. Hatéves kislányként ezt hallgattam tőle folyton: „A középszerűség a feledés homályába visz.”

Mikor Mr. Emerson megint megszólalt, olyan kérdést tett fel, amire nem számítottam. – Fellázadt valaha?

– Igen, egyszer. – Most én villantok vendéglátóm felé egy félmosolyt. – Vasárnaponként pihenőnapot tartottunk. Ilyenkor nem kellett apától leckéket vennem. Vasárnap meg volt engedve, hogy félretegyem Homéroszt és Vergiliust. Szóval egy vasárnap – azt hiszem, hétéves lehettem – bementem a családi könyvtárba, és saját szórakozásomra kiválasztottam egy könyvet. William Shakespeare drámáinak gyűjteménye volt. Emlékszem, A viharral kezdtem, és azonnal elvarázsolt. Miranda, a fiatal lány, aki teljesen ki van szolgáltatva szigorú apjának… Egymagukban élnek egy szigeten. Az egész egy nagy mese, és mégis kifejezetten ismerős volt a történet. Nem bírtam abbahagyni az olvasást. De apám, amikor rám talált, nem volt elragadtatva. Sőt nagyon mérges lett. Vagy, ami még rosszabb… mélységesen csalódott.

– Miért lett csalódott?

Egészen belejöttem a történetmesélésbe. – Apám azt mondta, hogy Shakespeare túlságosan ízléstelen, ezért nem megfelelő olvasmány az én befolyásolható fiatal elmém számára.

Emerson megint kuncog, velem együtt. – Ezért megparancsolta, hogy azonnal tegyem le azt a könyvet. De aztán más dolga akadt, én pedig visszamentem a könyvtárba, és újból elővettem a tiltott könyvet, ráadásul magammal is vittem. Shakespeare mestert felvittem a hálószobámba, ahol még sok boldog órán át olvastam. Mikor apa feljött, hogy vacsorára hívjon, és meglátta, hogy tiltása dacára megint elmerültem a káros szövegben, halálsápadt lett. De engem ez nem nagyon érdekelt.

Mr. Emerson szívből jövő nevetést hallat, meleg, jó kedélyű hangot, én pedig azon kapom magam, hogy sütkérezek az elismerésben. Mikor azonban megszólal, a témaváltás jócskán meglep. – Ugye tudja – kezd bele –, hogy a feleségem, Mrs. Emerson örömteli és várva várt esemény elé néz?

Bólintok, és kissé zavarba jövök. A zavaromat egyfelől az okozza, hogy Mr. Emerson egy ilyen kényes témát érint, mint a születés. Még inkább azonban az, hogy igazából azért kaptam meghívást ide, hogy Mrs. Emerson társasága legyek a bezártságban, és még nem is találkoztam vele, sőt nem is kérdezősködtem felőle. Ehelyett a férjével ülök itt egy szobában bezárt ajtók mellett, és az életemről, könyvekről és ilyesmikről beszélgetek vele. – Igen – válaszolom feszengve.

Mr. Emerson láthatóan csöppet sincs zavarban. – Nos, annyit mondhatok, hogy nagyon remélem, ha a gyermekünknek valaha is eszébe jut fellázadni az ő szeretett szülei ellen, a kihágása legalább annyira nemes indíttatású lesz, mint az, hogy maga titokban William Shakespeare-t olvasott.

Ezen mindketten jót nevetünk, ami valamennyire enyhíti a zavaromat. – És miután ezt elmondtam – folytatja Emerson –, akármilyen nézeteltérés volt is maga és az apja között Mr. Shakespeare művészi értékeit illetően, arról meg vagyok győződve, Miss Fuller, hogy az apja vitathatatlanul dicséretes dolgot tett azzal, hogy magát ennyi mindenre megtanította. És nincs kétségem afelől, hogy tán csak attól a konfliktussal terhelt pillanattól eltekintve az apja mindig nagyon büszke volt önre.

Az arcomat elönti a melegség, és a közelemben lévő kandallót kezdem bámulni. Emerson folytatja: – Volt alkalmam elolvasni mostanában publikált Goethe-fordítását, és teljesen el vagyok ragadtatva tőle.

– Köszönöm – mondom. Most a melengető érzéshez még némi elégedettség is társul, mely gyönyörhullámokat vetve száll a fejembe, hogy a munkámat felfedezte – sőt ennyire nagyra értékeli – egy olyan jól ismert író, mint Ralph Waldo Emerson. Ugyanaz a Mr. Emerson, aki most kérdőn néz rám. – Pedig nem lehet több huszonötnél.

– Huszonhat – felelem.

– Milyen fiatal! – Emerson enyhén felhúzza fél szemöldökét, de közben továbbra is engem néz. – Ennek ellenére már elég sokat publikált a The American Monthly Magazine-ban. Nagyon élveztem az eszmefuttatásait Goethéről, Shelley-ről vagy éppen Byronról. Reménykedhetem abban, hogy hamarosan Mr. Shakespeare-ről is ír valamit?

Ezen elmosolyodom, de komoly hangon válaszolok: – Mivel úgy neveltek, mintha a legidősebb fiú volnék, és mivel továbbra is én vagyok a testvéreim közt a rangidős, most, hogy apa nincs többé, rám hárul a szerep, hogy eltartsam őket és az anyámat. – Nem mondom ki nyíltan, de Mr. Emerson bizonyára kitalálja, hogy legalább annyira szükségből kezdtem írni, mint belső indíttatásból. És hogy abba az új, közönséges osztályba tartozom, akik nőként akarnak pénzt keresni, sőt íróként megélni. Ráadásul férjezetlen nőként!

– Persze, természetesen – feleli Mr. Emerson, és homlokán megenyhülnek a ráncok. – Az édesanyja… róla is nagyon szívesen hallanék. Mármint ha nem bánja, Miss Fuller.

– Mindig boldogan mesélek anyámról – felelem, és így is gondolom.

– Hogyan találkoztak az apjával? – kérdezi Emerson.

– Mindketten a Charles folyón átívelő hídon keltek át, apám Boston felől, anyám pedig Cambridge-ből. A híd közepén majdnem összeütköztek. – Elmosolyodom, pedig már rengetegszer hallottam ezt a történetet, aztán még megjegyzem: – És úgy hiszem, ez volt az első és utolsó alkalom Timothy Fuller életében, mikor valaki miatt félúton hajlandó volt megállni.

Mr. Emerson jót nevet a megjegyzésemen. – Szóval az ellentétek találkozásáról volt szó?

– Majdnem minden tekintetben. Anya még szinte gyerek volt, mikor apával találkozott. Nem volt még húszéves sem. Apám sokkal idősebb volt nála, és sokkal komolyabb. Anya finom lelkű, csendes, szép lány volt, és rajtam kívül az egyetlen olyan személy, akinek sikerült mosolyt csalni apa ajkára.

Emerson szemében, miközben emésztgeti szavaimat, figyelem és érdeklődés csillog. – És Mrs. Fuller is nagy olvasó, mint maga és elhunyt apja?

– Egyáltalán nem – válaszolom, aztán sietve hozzáteszem: – Nem azt akarom ezzel mondani, hogy anya ne volna intelligens. Az érdeklődése azonban mindig inkább a ház körüli dolgok felé fordult. A kertünkben volt a legboldogabb. És be kell vallanom, hogy gyermekkorom legörömtelibb óráit vele töltöttem abban a kis kertecskében. Tündérekről mesélt nekem, és arról, hogyan kell megmetszeni az iszalagot és a loncot. Ha meg lett volna engedve, minden időmet ott töltöm anyával. – Alig tudom visszafojtani a sóhajtást, ami ki is tör belőlem. – De mindig jött egy újabb bébi. Egy másik lány vagy fiú, egyik a másik után, akik lefoglalták anyát. Apa meg persze folyton a könyvek felé rángatott.

Kis szünet áll be, de az elhúzódó csönd mégsem válik kínossá. Emerson végül megszólal: – Most azonban maga a gondját viseli, és ezt az édesanyja bizonyára nagyra értékeli.

– Igen. – Bólintok. – Muszáj. Megígértem apának, mielőtt lecsuktam a szemhéját.

Mr. Emerson hátradől a székben. – Felteszem, átvitt értelemben.

– Nem – rázom a fejem. – Én ültem ott az ágyánál az utolsó napokban. És úgy éreztem, le is kell zárnom a szemét, miután a láz teljesen elhatalmasodott rajta.

Mr. Emerson egész testtel előredől, és enyhén ráncolva a homlokát, azt mondja: – Az apja valóban szigorú elvárásokkal viseltetett maga iránt, Miss Fuller.

Nagyot nyelek. – Életében… és halálában is. – Mikor újra megszólalok, halkan beszélek, latinul: – „Possunt quia posse videntur.”

Mr. Emerson gond nélkül lefordítja: – „Győzni azok tudnak, akik hisznek benne.”

Bólintok.

– Vergilius, ugye?

– Igen, Vergilius, az Aeneis. És ez életem mottója. Mikor apa meghalt, tudtam, hogy félre kell tennem minden gyermeteg gondolatot. Apám befektetései közel sem voltak elégségesek ahhoz, hogy megéljünk belőlük. Egy nagy gazdaságot kellett fenntartanunk, és a testvéreimnek élelemre és iskolára is kellett a pénz. Anyám gyorsan hervadni kezdett, már csak árnyéka volt önmagának. Mindenkinek a megélhetése tőlem függött. Ha valaha is bántam, hogy nőnek születtem, ez akkor volt.

Emerson összekulcsolja az ujjait, és állát az öklére teszi. Egy pillanatig csendben gondolkozik, majd azt mondja: – Ha férfi volna, azonnal beléphetett volna a kenyérkeresők népes osztályába, és kiváló képességeivel hamar érdemessé vált volna arra, hogy fizetést kapjon.

– Attól tartok, így van – felelem tompa hangon.

– Akkor tehát… – Emerson hangosan fújja ki a levegőt. – Elég nagy terhet rakott a maga vékonyka vállára a sors.

Kiegyenesedek a székben, hátrahúzva az imént emlegetett vékonyka vállakat. Dacos eltökéltséggel mondom: – De én erős vagyok, nem tud megtörni az élet.

Emerson szeme összeszűkül, én pedig folytatom: – Eddig sem engedtem, ezután sem fogom engedni, hogy bármi az utamba álljon. Bostonba költözésem hajnalán lát most engem, ahol nőként fogok belépni a társadalomba, és meg fogom keresni azt a pénzt, amivel el tudom tartani a családomat.

Mr. Emerson kissé felhúzza az állát, majd azt mondja: – Az írásaival.

– Igen, az írásaimmal. És tanítani is fogok.

Emerson bólint, és továbbra is azzal a fürkésző s egyben elismerő pillantással néz rám, amitől úgy érzem, mintha vizsgáztatnának. Ellenállok a késztetésnek, hogy fészkelődni kezdjek, inkább egyenesen a szemébe nézek. Végül ő szólal meg: – Nos, Miss Fuller, köszönöm, hogy ilyen nagylelkűen a bizalmába avatott. Elnézését kell kérnem, amiért túl sokat kérdezősködöm, de amint látja, rettenetesen kíváncsi vagyok, hogyan és miként létezhet a világon magához fogható személyiség. – Mr. Emerson most úgy néz rám, mintha kirakós játék volnék, aminek jó pár darabját még nem sikerült helyre raknia.

Iszom egy korty vizet. És miközben iszom, Mr. Emerson mintha ugyanarra jutna, mint én néhány másodperccel korábban: nevezetesen hogy még mindig nem igazán beszélgettünk Mrs. Emersonról. – Lehetek oly vakmerő, Miss Fuller, hogy feltételezzem, hajlandó meghallgatni valamicskét Mrs. Emerson és az én történetemből?

– Természetesen – felelem, és kissé előredőlök a bársonyhuzatú szófán.

– Mrs. Emersonnal egy éve házasodtunk össze. – Bólintok; ennyit én is tudtam. Mr. Emerson eléggé ismert figura mind a társadalmi, mind az irodalmi életben ahhoz, hogy azt is tudjam: néhány évvel azelőtt megözvegyült. Első felesége és egyben nagy szerelme ünnepelt szépség és gazdag örökösnő volt, mielőtt fiatalon elvitte a tüdőbaj. Emlékszem, hogy olvastam róla: Ellen volt a neve, Ellen Emerson. Ellen hirtelen halt meg, és Emerson ott maradt összetört szívvel és hatalmas vagyonnal. Új felesége állítólag sok szempontból épp ellenkezője Ellennek. Nemhogy fiatalabb lenne Mr. Emersonnál, öregebb! Komoly, jámbor asszony, aki nélkülöz minden bájt és említésre méltó szépséget. Elképzelhető azonban, hogy támaszadó mivolta a világ szemében bölcs választás egy ilyen fájdalmas gyászesemény után.

– Maga miért nem ment férjhez? – kérdezi most Emerson, fejét oldalra billentve.

– Nem volt túl hosszú történet – jegyzem meg.

Emersonnak összefut a szemöldöke; nem igazán érti, mire gondolok. Ujjaimmal a puha bársonyt lapogatom, miközben száraz mosollyal magyarázom: – Megosztottam magával dolgokat, mire ön felajánlotta, hogy szintén megoszt velem valamit. Azonban megint én kerültem éles megvilágításba.

Mr. Emerson elmosolyodik; a két szeme két kis tavacska, melyben meggyűlnek a napfényszilánkok. – Ez egy újabb rejtély… egyike azoknak, melyek zavarba ejtőek magával kapcsolatban, Miss Fuller. Nézze, maga intelligens, kellemes beszélgetőpartner, és… szóval a maga… – És most a kitűnő elme, a tanult és művelt Mr. Emerson mintha nem találná a megfelelő szavakat. Kezével felém int, lefelé, majd felfelé, és a mozdulat azt sugallja, hogy valamit a megjelenésemmel kapcsolatban akar mondani. – Csak azt akartam… szóval a külseje…

Megkegyelmezek neki. – Talán arra gondol, hogy a külső megjelenésem nem olyan taszító, hogy teljesen alkalmatlanná tegyen a házasságra.

Mr. Emerson elpirul. – Épp ellenkezőleg. És maga elég okos ahhoz, hogy ezzel tisztában legyen.

Lenézek a szoknyámra, és érzem, hogy én is belepirultam. Igen, persze, hogy tudom. Tudom, hogy sűrű, sötét hajam – kezdetben bronzvörös, most meg már gesztenyebarna – sokak tetszését elnyeri. Sötétkék szememről a szüleim egyszer azt mondták – mikor azt hitték, nem hallom –, hogy bájos. Soha nem volt udvarlóm, és hivatalosan soha nem mutattak be a társaságnak, mivel apám elhatározta, hogy inkább harvardi diáknak, mintsem bostoni társasági dámának való oktatásban részesít. Azért persze éreztem, hogy egyik-másik fiatalember kifejezetten vonzónak talál. Úgy értem, addig, amíg meg nem szólalok. Amint szóba hoztam Dantét vagy Goethét, az illető fiatalember udvariasan biccentett, és sarkon fordult. A külsőm tehát elég vonzó ugyan ahhoz, hogy kezdetben felkeltsem a férfiúi érdeklődést, kiművelt elmém azonban inkább riasztónak hat rájuk.

De Mr. Emerson láthatóan más, mint a többi férfi. Ő az első – az apámat kivéve –, aki őszintén kíváncsi a gondolataimra, és igyekszik belesni elmém rejtett zugaiba. És el kell ismernem, hogy ezt én felettébb izgalmasnak találom. Sőt üdítően hat rám. Ez az oka, hogy hajlandó vagyok őszintén, egyenesen válaszolni neki. – Azt kérdi, miért nem mentem férjhez? Igazából azért, mert nem szeretnék fogságban élni.

Mr. Emerson ezen jót nevet, és a nevetése felhőtlen, szinte gyermekien örömteli. Mikor hátradől a forgószékben, felhúzott szemöldökkel elismétli, amit mondtam: – Fogságban?

Bólogatok, és őszinte arckifejezését egyenességgel jutalmazom. – Ha őszinte akarok lenni, még nem találkoztam olyan férfival, aki el akart volna venni feleségül. És gyanítom, nem is fogok, mivel nem vonz az önkéntes alávetettség. Azonban még ha találnék is olyat, aki hajlandó volna elvenni, vajon akarnék olyan helyzetbe kerülni, hogy hirtelen minden tulajdonom, megkeresett pénzem, véleményem és gondolatom, sőt, merem mondani, a testem is egy férfi tulajdonába kerüljön? Hát nem! – Megrázom a fejem, és tisztában vagyok azzal, hogy amit mondok, az kifejezetten botrányos még egy olyan haladó gondolkodású férfi számára is, mint Ralph Waldo Emerson. De bátornak kell lennem! Régen elhatároztam már, hogy mindig őszinte leszek, és nem fogom szégyellni azokat az igazságokat, melyek a szívemet nyomják. És muszáj hozzátennem: – Míg a mi nagyszerű és szabad társadalmunk elérkezettnek nem látja az időt arra, hogy deklarálja, nemcsak a férfiaknak, hanem a nőknek is jár a szabadság, addig nem hinném, hogy képes volnék házasságban élni.

Elhallgatok, nagyon hevesen ver a szívem, és kíváncsi vagyok, Mr. Emerson is hallja-e, hogy dübörög. A kandallóban megpattan az egyik hasáb, és izzó hamufelhőcskét lövell ki magából. A vendéglátóm végül megtöri a csendet. – Miss Fuller, kérem, mikor találkozik az én Lidianemmel, lenne olyan szíves, ne említse meg neki, hogy én a fogvatartója vagyok! – Mr. Emerson arcán bús mosoly játszik, de megkönnyebbülten látom, hogy nem sértettem meg. Valójában úgy tűnik, elfogadja, amit érzek, akkor is, ha nem teljesen ért egyet vele.

– Nem hinném, hogy maga olyan férfi, aki így bánna a feleségével, Mr. Emerson.

– Ez a maga részéről komoly dicséretnek számít.

– Találkozhatnék vele most? – kérdezem, és a csukott ajtó felé pillantok. Vajon mit gondol ez az asszony? Biztos hallotta, mikor megérkeztem. Vajon mennyi ideje lehetett?

Mr. Emerson megütögeti a széke karfáját. – Mrs. Emerson ágyban fekszik. Csengetni fog, amikor úgy érzi, képes látogatókat fogadni. Addig is megengedi, hogy megmutassam, hol fogja ezt a hetet tölteni?

– Igen, az jó volna, köszönöm – válaszolom, és mindketten felállunk. A dolgozószobából az előtérbe lépve arra számítok, hogy Mr. Emerson az emeletre vezet majd, a felesége szobájához közel. Ehelyett, legnagyobb meglepetésemre, a folyosón haladunk tovább, és az ő dolgozószobájához legközelebb eső szoba ajtaja előtt állunk meg. – Csak ön után – mondja Mr. Emerson, és utat enged nekem. Belépek az elegánsan berendezett szobába, melyben egy nagy, faragott lábú, fekete diófából készült ágy áll, krémszínű ágytakaróval letakarva. Az egymás mellett sorakozó ablakokból gyönyörű kilátás nyílik a szépen rendben tartott kertre és a tekintélyes magasságú, öreg gesztenyefákra. Az ágy melletti asztalon mosdótálka és fehér-zöld porcelánkancsó áll, az íróasztalon pedig teli tintatartó és fehér lapos írómappa.

– Tudom, hogy szeretne írni, mialatt itt tartózkodik – mondja Mr. Emerson. – Megígérhetem, hogy el fogom árasztani tintával.

Elismerően bólintok. A szoba legjobb része, állapítom meg, a puha plüssel bevont, karos hintaszék, mely két ablak közé van állítva, és a színe pompásan illik a fapadlón terpeszkedő vörös szőnyeghez. A szék helyzete tökéletes arra, hogy a benne ülő ember reggeltől estig napfényben fürödjön, és már el is képzelem, milyen jó lesz ott írni és olvasni.

– Tüzelőt minden reggel hozatok. A szakácsnőnkön, Nancyn kívül van még egy mindenesünk is, Henry David. Neki az emeleten van szobája. Ő is író. Hamarosan találkozik vele. Kiváló elme, Thoreau a neve, és afféle ezermester, mindent meg tud csinálni a ház körül. A segítsége fejében szállást és ellátást kap a Csalitosban. Bármiben a segítségére lesz. Ezt a szobát úgy hívjuk, hogy Vörös Szoba. Remélem, megfelel.

Még soha nem volt ilyen kényelmes és kellemes szobám, sőt bármilyen saját szobám sem. – Ez nagyon szép – felelem. – Köszönöm!

– Nagyszerű, nagyszerű! – Emerson becsúsztatja kezét a nadrágja zsebébe. – Akkor talán itt hagyom, hogy kicsit pihenjen.

Boldogan bólintok, hogy végre beköltözhetek a szobába, és kipakolhatok, mielőtt Mrs. Emerson magához hívat. Mielőtt azonban Mr. Emerson kimegy a szobából, tétován megáll a szobám küszöbén. – Miss Fuller?

Felé fordulok. – Igen?

– Terveztem, hogy sétálok egyet. Szeretek járni minden délután még vacsora előtt. Meglátja, Concord nagy hatással lesz magára – a nyári nappalok mindenképpen ki fogják csábítani a szabadba. Ugyanez elmondható persze a tavaszi, az őszi és a téli napokról. Volna kedve… csatlakozni hozzám?

Egyik lábamról a másikra állva a csomagomra nézek, majd vissza a vendéglátómra. – Amennyiben Mrs. Emersonnak nincs rám szüksége…

– Amennyiben Mrs. Emersonnak nincs magára szüksége, természetesen – egyezik bele sietve Mr. Emerson.

– Ez esetben igen. Nagyon jó lenne kinyújtóztatni a lábamat a hosszú út után.

– Találkozunk a ház előtt úgy fél óra múlva?

– Az kitűnő lesz, Mr. Emerson!

Emerson elindul, aztán másodjára is megáll az ajtóban, és rám néz. Készületlenül ér, amit kérdez. – Megtisztelne azzal, hogy Waldónak szólít?

Döbbenten bámulok rá. Ezután még hozzáteszi: – Tudja, a barátaim így hívnak. És én nagyon szeretném barátomnak nevezni Amerika legolvasottabb emberét.

Második fejezet

Kilépek az ajtón, hogy Mr. Emersonnal – nem is, Waldóval – találkozzam, de nincs egyedül. A széles pázsiton egy vadóc kinézetű férfi áll, akinek sötét fürtjei úgy lengedeznek borotválatlan arca körül, mint egy összekuszálódott koszorú. Külső megjelenésében Waldónak majdnem tökéletes ellentéte; Waldo magas, rendezett külsejű férfi, háromrészes, ropogósra vasalt öltönyt visel, a másik viszont úgy fest, mint akiben fel sem merül, hogy nyakkendőt húzzon vagy fésűt szerezzen be. Alacsony növésű, és ragyogó, világos szemével olyan benyomást kelt, mint egy vadon élő Pán, aki most bújt elő mezítláb a fák sűrűjéből. Egy piszkos lapátra támaszkodik.

Waldo, aki valószínűleg észrevette zavarodott pillantásom, a mellette álló csupasz lábú férfira mutat. – Á, Margaret, hát itt van. Hadd mutassam be jó barátomat és még jobb ezermesteremet, Henry Davidet, vagy Mr. Thoreau-t, ha jobb szereti a formális megszólítást, bár maga Thoreau azt nem igazán kedveli.

– A szimpla Thoreau teljesen megfelel – mondja a férfi, és felém nyújtja piszoktól megkérgesedett kezét.

– Üdvözlöm, Margaret vagyok. Örvendek a szerencsének.

Thoreau kézszorítása jó erős, keze fejét sűrű szőrzet borítja. Most már biztos vagyok benne, hogy félig-meddig faun. – Én is örülök, Margaret – válaszolja. Csak egy kicsivel magasabb nálam, de zömök a testalkata, arca és karja a naptól aranybarna.

– Thoreau segít Mrs. Emersonnak a háztartási munkákban, és ápolgatja a gyümölcsfáimat és a veteményest. – Azzal Waldo a kert felé mutat, ahol telt, zöld levelű gyümölcsfák állnak, némelyik ágain már gyümölcsök is lógnak – alma, körte, és van egy lugas, tele szőlőfürtökkel. Az úttól messzebb fekvő istálló előtt fekete földbe ültetett zöldségágyások futnak rendezett sorokban. – Henry épp a paradicsomokról tartott nekem előadást. Napokon belül szedhetjük az éretteket.

– Akkor pont jókor érkeztem – mondom, és Waldóról Thoreau-ra nézek.

– Hát persze, hogy jókor! – mosolyog Waldo, aztán az ezermester felé fordul. – Mi meg azt terveztük, hogy elsétálunk a folyóhoz. Margaret egy hetet fog itt tölteni, úgyhogy arra gondoltam, megmutatom neki kicsi városunkat.

Thoreau az ásólapátra támaszkodva bólint. – Csodás idő van a folyóparti sétához. – Aztán búcsút int nekünk, majd visszafordul a veteményes felé.

Waldo és én végigmegyünk a ház előtt futó bejárón, mely sima márványlapokkal van kikövezve, majd kilépünk az elülső kapun. Ráfordulunk a cambridge-i útra, melyen idefelé jöttem postakocsival, csak most nem Cambridge felé, hanem az ellenkező irányba megyünk, és rátérünk a Lexington útra. – Innen csak úgy másfél kilométer a folyó – mondja Waldo, és előrefelé mutat. Egymáshoz igazítjuk lépteinket, és a Concord menti táj fokozatosan kitárul előttünk.

Téglából és fából épült házak mellett haladunk el, melyek egyike sem annyira grandiózus, mint a Csalitos, de mindegyik buja, zöld kertek mögött fekszik. Némelyiket gyümölcsös veszi körül, tele érő gyümölcsökkel, másokat pedig zöld füvű legelők, melyeket hamarosan le fognak kaszálni. Festői kőfalak választják el egymástól a dúsan termő mezőket, szántóföldeket és legelőket, melyeken jól tartott tehenek és lovak legelésznek elégedetten a bágyadt délutáni napfényben.

Szabályos időközönként kocsik és lovas szekerek hajtanak el mellettünk, és Waldo udvariasan biccent nekik. – Úgy érzem, egy esti séta még inkább meghozza az étvágyamat a vacsorához. És arra gondoltam, hogy… szóval… szeretném megköszönni magának.

– Mit? – kérdezem, oldalvást rá pillantva.

– A korábbiakat… – Waldo megfogja a karomat, hogy kikerüljünk egy fiatal fiút, aki egy rakoncátlan kutyával viaskodik, és a pórázát rángatva próbálja megakadályozni, hogy kifusson a piszkos útra. – Hogy olyan sok mindent megosztott velem.

Bólintok. Az igazság az, hogy megkönnyebbülés volt számomra ennyire megnyílni. Ilyen őszintén beszélni valakivel. Mesélni apáról és anyáról, a gyerekkoromról és a könyvekről. És hogy valaki egyáltalán kérdéseket tesz fel nekem, aztán komolyan odafigyel a válaszaimra. Waldo érzésem szerint nem akarja, hogy féken tartsam magam, hogy elrejtsem gondolataim és érzéseim mélységét. Ő az első ilyen ember. – Mr. Emerson… öö… Waldo, boldog vagyok, hogy a barátja lehetek.

Waldo egy hosszú pillanatig csak néz rám, végül mosoly villan az ajkán, és ezt mondja: – Egészen magányosan élek, tudja.

Arckifejezésem bizonyára elárulja zavartságomat.

– Ó, a házban nem élek egyedül – teszi hozzá. – Lidian itt van velem. És Thoreau. Csak… szóval egyedül az elmémmel… és a könyveimmel. – Rám pillant, és bizonytalanul összeszalad a szemöldöke. – Borzasztó furán hangzik ez?

Megrázom a fejem. – Egyáltalán nem fura. – Pontosan tudom, mire gondol.

Az épületek egyre közelebb állnak egymáshoz, és a forgalom is nagyobb. Elhaladunk a régi unitárius templom masszív fehér épülete mellett, melynek harangtornya magasabbra nyúlik, mint bármelyik másik épületé a látóhatáron. Ezután észreveszek egy rozsdavörös téglaépületet, melynek ablakaiból életteli zsivaj szűrődik ki, a cégtáblán pedig ez áll: Wright fogadója. A városka parkjának szélén egy hatalmas tölgyfa áll, és Waldo elmeséli, hogy kétszáz évvel ezelőtt ez alatt a fa alatt nyilvánították ki az első angol telepesek abbéli szándékukat, hogy itt várost alapítanak.

– És arra van J. W. Walcott boltja – mondja, és a nyüzsgő tér másik oldalán lévő csinos homlokzatra mutat. – Szárazáru – teszi hozzá –, cukor, liszt, tea. Amott a mi kis bankunk áll, mellette a panzió, melyet Thoreau nagynénje vezet. Itt pedig a gyógyszertár, de menjünk is tovább, mivel egy sokkal nyugodtabb helyet szeretnék magának megmutatni.

Kerülgetjük a lovas és gyalogos forgalmat a városka közepén lévő, zsúfolt közterületeken. Megállapítom, hogy bár ez a városka legforgalmasabb része, a nyüzsgés és zsivaj fel sem ér ahhoz, amit Cambridge vagy Boston utcáin tapasztal az ember. A beszélgetésfoszlányokból, amiket útközben el-elkapok, az derül ki számomra, hogy itt mintha lassabban élnének az emberek, mintha több idejük volna megállni egy pillanatra, és az árakról, az időjárásról vagy a gyümölcsfáik betegségéről csevegni.

Waldo időnként biccent, vagy a kalapjához emeli a kezét, így üdvözli az arra haladó vagy egy-egy üzlet ablakából kinéző embereket, de közben mi zavartalanul folytatjuk személyes beszélgetésünket, ide-oda váltva a különféle témák között. Kínos csend egyszer sem áll közénk: Waldo szemlátomást szívesen játssza Szókratészt, én meg ezt egyáltalán nem bánom.

Igazából lelkesen fogadom el a lehetőséget, hogy beszélgethetek vele. – Mitől fél, Margaret? – kérdezi tőlem, mikor az utcai forgalom kissé alábbhagy. Épp egy lankás emelkedőn megyünk felfelé, elhagyva a városka központját. Itt sokkal csendesebb minden.

Nem sokat kell merengenem azon, mire céloz, és gyorsan meg is válaszolom a kérdést: – A megrekedéstől.

– Akkor nem csoda, hogy ennyire ellene van a házasságnak – jegyzi meg Waldo csípősen.

Elvigyorodom, és oldalvást ránézek. – Na de Mr. Emerson!

Waldo a vállát vonogatja. – Csak vicceltem. Az én Lidian királynőm egy szent! Csak éppen… a házasság meglehetősen zavarba ejtő intézmény. Ezt el kell ismernem.

A minket minden oldalról körülvevő mezőket nézem, a zöld messzeséget, melyet csak helyenként pöttyöz némi szín – lila, arany és sárgásbarna. Belélegzem a dús nyári legelő édes illatát, aztán hosszan kifújom a levegőt, és azt mondom: – Számomra a házasság mindig is természetellenes állapotnak tűnt.

– Miért mondja azt, hogy „természetellenes”? – kérdezi Waldo.

– Természetesen nincs közvetlen tapasztalatom…

– Ettől függetlenül kíváncsi vagyok a véleményére, mivel az emberiség tagjaként igenis van némi tapasztalata.

– Nos… a szerelem a lelkek összekapcsolódása – mondom ki hangosan a gondolataimat. – A házasság azonban mint törvényes intézmény a fizikai testeket kapcsolja egybe. És ha a lélek már nem érzi magát a másik lélekhez kapcsolva, onnantól fogva a házasság csapdába ejti, és megköti a testet és a lelket, nem? Hát ezért használtam azt a szót, természetellenes.

Waldo leveszi rólam a tekintetét, és egyenesen előre néz, a zöld, aranysárga, termékeny világra. Nem reagál azonban arra, amit mondtam, ehelyett azt mondja: – Miss Margaret Fuller, aki soha nem fog férjhez menni.

– Azt nem mondom, hogy soha.

– Azt kérdeztem magától, mitől fél. Arra számítottam, azt mondja, a pókoktól vagy az erdőben a farkasoktól. Ehelyett azt mondja nekem, hogy a megrekedéstől. Aztán előadja a legátgondoltabb érvelést a házasság ellen, amit valaha hallottam.

– Rendben van – mondom, és magamban felnevetek. – Szóval valami gyakorlatiasabb választ várt, nem ennyire filozófiait. Akkor a jóval szerényebb válaszom ez: a víztől.

– A víztől?

– Igen, félek a víztől.

– Tisztában van azzal, hogy most éppen a víz felé tartunk? Mondhatta volna előre, hogy inkább nem…

– Nem, a folyótól nem. Azzal nincs semmi baj. – Előrelendítem a kezem. – A tengerre gondolok.

– Miért fél a tengertől? Nem tud úszni?

– De tudok. Mikor kislány voltam, rettentő rémálmok gyötörtek.

– És mi történt ezekben a rémálmokban? – kérdezi Waldo.

Összefonom a két karomat magam előtt, és mereven előre nézek. – Azt álmodtam, hogy körbevesz és elsodor valami nagy ár… – mondom merev hangon, mely tökéletes ellentétben áll a vidék lágy melegségével. – És nem bírok kiúszni belőle.

Waldo hangosan fújja ki a levegőt. – Akkor már értem, miért fél még mindig ennyire.

Most Waldo felé fordulok, a szemébe nézek, és hozzáteszem: – Azt hiszem, ezért apám a felelős.

Látom, hogy ez eléggé meglepi. – Miért mondja ezt?

– Arra gondolok, ahogy gyerekelmémet alakította. Soha nem tudtam lecsendesedni estére. Annyira elborított mindaz, amit aznap hallottam és tanultam, hogy nem tudtam elaludni. Aztán miután végre sikerült, ilyen rémálmoktól gyötörve ébredtem fel.

Waldo arcán elmélyülnek a ráncok. – Szegény kis Margaret! – Felém fordul, és kezét a kezemre teszi. Lenézek, és csak akkor veszem észre, hogy nem viselek kesztyűt. Meleg kezének érintésétől megremegek – és a hirtelen támadt izgalomtól kicsit meg is torpanok.

Waldo észreveszi, és elhúzza a kezét. A rebbenő összekapcsolódás azonnal megtörik. Felemeli kezét, és előrefelé mutat vele. – Ha már a vízről beszélünk, elérkeztünk a Concord folyóhoz. Remélem, ez nem ijesztő a maga számára.

Én észre sem vettem, hogy a folyó közelébe értünk, annyira belemerültem a beszélgetésbe. Visszarepülök tehát a jelenbe, és nézem a kék-zöld, pasztorális jelenetre emlékeztető képet. Semmi fenyegető nincs az elénk táruló nyájas szépségben. A Concord folyó szélesen és lustán folydogál a medrében, vadkáposztával és páfránnyal sűrűn benőtt két partja a késő délutáni napfény aranyfényében fürdik. Közvetlenül előttünk egy csoport papírfehér kérgű fekete nyír emelkedik ki a vízből. Mindenütt vadvirágok lila, bíbor, vörös és sárga foltjai tarkítják a zöldellő partot.

Csendes elismeréssel a szememben bámulom a látványt: – Ez nagyon más, mint a Charles folyó, amihez szokva vagyok – mondom.

– Igen – ért velem egyet Waldo, és végigfuttatja ujjait a legközelebb álló nyír egyenetlen, hámló kérgén. Egymás mellé kerülünk, és úgy lépkedünk lassan a folyó füves partján. – Sokszor járt a Charles folyónál? – kérdezi Waldo.

– Amikor csak időm volt rá – felelem.

– Jóval nyüzsgőbb, mint a mi Concordunk, nem igaz? – kérdezi Waldo.

– Igen, nyüzsgőbb, és hangosabb is. Aztán persze ott vannak a harvardi egyetemisták, akik üvöltözve eveznek csónakjaikkal a folyó hosszában.

A fejünk felett egy széncinege tanulmányoz minket egy ezüstjuhar ágáról, és csivitelve figyelmezteti társait a veszélyre. Mindketten megállunk, és egy kis ideig a madarat figyeljük, aztán Waldo megszólal: – Tudja, hogy én is a Harvardra jártam?

Elindulok, és úgy felelem: – Igen, tudom. – Talán hallja a keserűséget a hangomból? Kissé lágyabban folytatom: – A kitűnő Harvard egyetem! A férfiaknak ez a tanulás fellegvára. Nincs benne semmi félelmetes, se a köveiben, se a tégláiban, se a könyveiben. De számomra mindig egy erődítmény volt, amelyet nem vehetek be.

Waldo emészti egy kicsit, amit mondtam, és merengve nézi a kékben-zöldben játszó folyót. Folytatom: – Elmondtam magának, hogy a szüleim kivettek Miss Prescott szemináriumából, és tizennégy évesen hazakerültem?

– Igen, mondta – válaszolja Waldo.

– Nos. – Lehajolok, felkapok egy kisebb követ, és nagy csattanással behajítom a folyóba. Nézem, ahogy egyre növekvő, körkörös hullámokat vet. – Azután rendszeresen lesétáltam a közparkba, és megpróbáltam szóba elegyedni a harvardi fiúkkal.

– Miről beszéltek?

– Bármiről. Amiről csak hajlandók voltak velem beszélni – felelem vállvonogatás kíséretében. – Rousseau, Dante, Cervantes.

– És biztos vagyok benne, hogy felül is múlta őket tudásban.

A tekintetem Waldóra siklik, és hallom anya feddő hangját; remélem, nem tűnök túlságosan beképzeltnek. – Amíg a szüleim meg nem tiltották, hogy odajárjak. Anya rettentően félt attól, hogy kitudódik, a Fuller lány a harvardi egyetemistákkal szócsatázik nyilvánosan. Tudták, hogy ez tönkretenné azt a kevéske esélyt is, amim volt, hogy… szóval, hogy valaha is udvarlóm legyen. Ezután bármikor valamilyen ürüggyel elhaladtam a vörös téglás épületek előtt… emlékszem, ott állok a könyvtár épülete előtt, és iszonyúan sóvárgok arra, hogy bemehessek. Izgat, vajon mi mindent találnék odabent, ha beengednének.

Közben megállunk. Lehajolok, és ezúttal egy olyan vadvirágot tépek le, melynek élénksárga közepéből halványrózsaszín szirmok törnek elő. Waldo is lehajol, és ő is leszakít egyet. – Mocsári rózsa – mondja. – Mindig úgy gondoltam, túlságosan szerény név egy ilyen gyönyörű virágnak. – Élvezettel vizsgálgatom a kicsi, arcpírszínű szirmokat. És ekkor Waldo valami olyasmit tesz, ami teljesen készületlenül ér: előrehajol, és sötét hajamba tűzi a „zsákmányát”. Felnézek rá, mozdulatlanul, és mialatt elhelyezi a virágot a fülem mögé, összetalálkozik a tekintetünk. Mikor visszahúzza a kezét, ujjai finoman súrolják a bőrömet, de érzem nyárias parfümje édeskés illatát, amitől kissé megszédülök. Pislogok egyet, majd még egyet.

Mikor kinyitom a szemem, Waldo már hátrébb lépett, és tekintetével még egyszer végigsimítja a Concord folyó csillogó víztükrét. Nyugodt hangon mondja: – Azt hiszem, a sors kifejezett kegye, hogy magát nem engedték a Harvardon tanulni.

Szemöldökömet felhúzva, kérdőn nézek rá.

Waldo újabb vadvirágot szed le, az ujjai közt forgatja. – Van a maga elméjében valami rakoncátlan. Sőt merész. Nem tompította el a sok gépies memorizálás és ismételgetés. Igen, a Fuller lány helyesen cselekedett. Annak a sok könyvtári könyvnek a dacára, amihez nem férhetett hozzá.

Lassan bólintok, de nem válaszolok semmit. Megint sétálni kezdünk, egymás oldalán haladva, hogy a vállunk szinte összeér. Vadvirágomat hüvelyk- és mutatóujjam közé véve ezt mondom: – Az egyetlen lehetőségem az volt, hogy magamtól tanuljak.

Waldo felém néz, és végül így felel: – Aminek természetes és csodálatos eredménye az, hogy képes önmagáról gondoskodni.

A délután elég meleg, és már egész sokat sétáltunk; hálás vagyok, amiért a ruhám vékony anyagból készült, de azt biztosan érzem, hogy az arcom kipirult.

– Igen, ez jó. Nagyon tetszik nekem. Öngondoskodás. – Waldo erre csettint is egyet, majd kijelenti: – Ó, Margaret, a magával való beszélgetés nagyot jót tesz a lelkemnek. – Megint megálltunk, és most egész testtel egymás felé fordulunk a házhoz vezető kerítés előtt. Waldo úgy mosolyog, mint egy sok-sok évvel fiatalabb férfi, és azt mondja: – Köszönöm, hogy eljött ide. Hogy velem tartott.

Vajon a sétára gondol? Vagy a beszélgetésre? Esetleg az egész hetes látogatásra? Kíváncsi volnék. Aztán megint azt teszi, mint korábban: kesztyűtlen kezem után nyúl, és mindkettőt a kezébe veszi. Majd kissé felemeli összekulcsolódott kezeinket, és öntudatlanul, sietve megszorítja. Önkéntelenül is elmosolyodom őszinte jóakaratán, túláradó érzelmein és lelkesedésén.

– Waldo, én is szeretném megköszönni. Ez az év… nos, nagy kihívás volt a számomra. – Nagyot nyelek. Folytathatnám, és elmondhatnám neki, hogy az egész élet kihívás a számomra. Apa betegsége, majd halála. Anya, ahogy a bizalmába avat, és felfedi előttem, mennyire kilátástalan volna a jövőnk, ha pusztán elhunyt apánk fogyatkozó haszonnal kecsegtető birtokából próbálnánk megélni. Tudom, hogy még keményebb munka vár rám, ha egyedül Bostonba költözöm. Nehéz munka, hogy meg tudjunk élni mindannyian: én és a családom. A mai nap az első, amikor egyszerűen csak ellehetek békében, nyugalomban, önmagamban. És nyugodtan gondolkozhatok. Ráadásul úgy beszélgethetek Ralph Waldo Emersonnal, mint egy régi baráttal – ami egyszerre örömteli és meglepő. Hozzáteszem még: – Nagylelkű magától, hogy vendégül lát engem erre a kis időre. És… és Concord igazán tetszik.

Waldo arcvonásai furcsa, elismerő mosolyba ráncosodnak, miközben engem néz. Mikor megszólal, egészen megdöbbent, amit mond. – Magának van a legmozgékonyabb kék szeme a világon, Margaret Fuller. Mintha táncolna. Szeretnék mindent olyan frissen látni, mint maga.

Nem tehetek róla, hangos torokhangon elnevetem magam. Nem bírom felfogni, hogy Concord Bölcse egyszerre közvetlen és őszinte barátommá lett, és most éppen mozgékony, táncoló szememet dicséri. Nehéz megemészteni, hogy mindez csupán néhány óra leforgása alatt történt. Néhány óra alatt, melyek perceknek tűntek csupán. Waldo elereszti a kezem, én pedig az orromhoz tartom a vadvirágot, és belélegzem részegítő illatát, egyben igyekszem elrejteni, milyen szélesen mosolygok.

Csak akkor veszem észre – meglehetős ijedelemmel –, mikor befordulunk a ház elé, hogy a bejárati ajtó szélesre van tárva, és egy alak áll az ajtóban. Nem mosolyog, de a tekintete éber, és jelenleg azzal van elfoglalva, hogy Waldóról rám pillant, majd vissza Waldóra.

Hallom, hogy Waldo szinte felszisszen, de aztán rögtön észbe kap. Mikor elindul felfelé az úton, már nyugodt hangon szól hozzám, miközben tekintete egy pillanatra a mocsári rózsára siklik, mely a hajamba van tűzve. – Jöjjön, Margaret, hadd mutassam be a Mrs. Emersonnak.