Kerekes Ivett Kriszta

AZUTÁN

Azok az Idők I.

Copyright © Kerekes Ivett Kriszta 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-067-9

A borító Kerekes Ivett Kriszta és Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Edward Jenner 1798-ban találta fel a védőoltást. Azóta elérhető. A világ egy részén, a világ egy részének. 2015 óta behatóbban ismerjük a SARS vírusokat. 2019 óta sejthetjük, mire képesek, ha elszabadulnak.

Mégis, a végnapokig csak félgőzzel oltottak. A kutatás helyett inkább háborúztak. A saját javukat figyelték. Ezzel egy újabb nemzedéknek jelöltek ki egy világos, bár igencsak kacskaringós utat, amelyen vagy végigmegy vagy elkanyarodhat.

A 2048-as tűzszüneti szerződések után, a harcok csendesülésével az emberek gyorsan megnyugodtak. Az indulatok ekkor csak csendben, belül forrtak. Az élet továbbindult és visszatért a normális kerékvágásba.

Lövések is csak olyan elvadult és távoli vidékeken dörrentek, mint a Szegényországokban, vagy a Messzi Tengerpartokon. Az ipar újra erősödni kezdett. Az emberek egy része már nem annyira éhezett. A szerencsésebb része hetente még egy kiló finomra kemikalizált ételt ehetett.

Mindenki ment tovább a maga útján. Makacsul maga elé nézve, oldalra semmiképp sem lesve, nehogy meglássa a közelgő bajokat. Csak néhány szerencsétlen, és a természet szenvedett. Illedelmesen megkérték őket, hogy lehetőleg csendben tegyék ezt.

Az a 2050-es újév sem kezdődött máshogy, mint a többi. A világ fele ünnepelt, a másik része még várta a január 23-át[1]. Az emberek ittak, az autók önvezettek, a gömb leesett. A bécsi városháza előtti téren pedig egy ember köhögött és összeesett. A mentők jöttek és elvitték.

Senki nem tulajdonított a dolognak túl nagy jelentőséget. Az orvosok megnézték az adatlapját. Megnyugtatva konstatálták, hogy megkapta az összes kötelező oltását. Sőt, még az évi, erősen ajánlott COVID-Influenzát is. Lélegeztető gépre rakták. Nem javult. Ekkor újabb vizsgálatokat kértek. Ezután tétlen várták az eredményeket, hogy megismerjék a saját halálukat.

Az a beteg volt a zéró-eset, akit már az új típusú koronavírus fertőzött meg. A CO-END. Hogy honnan jött, arról számtalan teória terjedt, ami – az eseményeket tekintve – fokozatosan lényegtelenné vált. Pedig el lehetett volna kerülni.

Az immunosenescence[2] jelensége szintén nem volt ismeretlen. Viszont érdekes sem. Legalábbis a kutatótársadalom számára, akik a bolygónk helyett – amelyet már túlhevült, menthetetlen entitásnak éreztek – inkább messze tekintettek.

A zéró páciens csak néhány hozzá közeli embert izgatott. A kórházban a magabiztos orvosok csak lazán tették fel a maszkot, amikor a család konzultációt kért. A beteget látogatók az általános emberi halhatatlanság félreértelmezésében csak félig-meddig mostak kezet. Csak félig-meddig öltöztek át. Bent a higiéniára csak félig-meddig figyeltek. Hiszen tudjátok, az emberek gyorsan felejtenek. Rég volt már 2020.

Kitört a járvány.

Terjedt. Ma már senki nem felejti azokat a halhatatlan neveket. Akkor sem, ha a testek nem bírták ki. Mert hiába, hogy a szociális hálók többsége már a legelső pillanatban megreccsent, mindenhol voltak Kevesek, akik így vagy úgy sokat tettek a kataklizma elkerüléséért. Akiket utána feltétellel vagy anélkül dicsőítettek. Akik magukat a többiek mögé helyezve éjjel-nappal güriztek. Akik szerveztek vagy egyszerűen csak tették a dolgukat, és életeket mentettek.

Mondjuk nem eleget… De akkor is, többet, mint a tétlen tömegek. Voltak szerencsés nemzetek, ahol a magas fokú szabálykövetés és a gyors karantén sok életet megmentett. Voltak nemzetek, ahol a kötelező évi oltás sok gyermekéletet megmentett. Voltak nemzetek, ahol a szabadság vagy a szegénység megölte azt, aki oda született.

Persze mindenhol voltak immunisak. Az igazán fiatalok jellemzően csak nem súlyosan fertőződtek meg. Attól függően, hogy a felnőtt társadalom mennyire volt egészséges, és így az immunrendszere mennyire tudta kihasználni a vakcinációt, a túlélők száma több vagy kevesebb lehetett. Azonban a legtöbb helyen a szabados életvitelnek vagy a hanyagságnak köszönhetően inkább kevesebb volt.

Azt becsülték, hogy átlagosan minden második ember élte túl magát a járványt. Ezeknek valamivel több, mint kétharmada kiskorú volt.

Pokoli hónapok jöttek, amikor halkabb-hangosabb recsegéssel a társadalmi struktúra először csak megroppant, majd össze is dőlt. Gondok támadtak az élelmiszer- és gyógyszerellátásban.

A járvány utáni első év végét már csak a felének a fele élte túl. A kicsivel több[3], mint 1 081 670 443 kiskorú és 540 835 222 felnőtt csak fele élte meg a 2051-et. Kevesebb, mint egymilliárd ember. Köztük Lia is, aki már nem volt annyira kicsi...

2051. november

Épphogy tizenhat évesen az embernek az a dolga, hogy az egész világgal harcoljon. Ezzel Lia is egyetértett, csak épp nem pont erre gondolt.

Már így is azt érezte, hogy épp eleget küzdött a serdülőkor tomboló hormonjaitól kikészült arcbőrével. A testsúlyával. A szüleivel. A teljesítményt folyton mérlegre tevő tanárokkal. A véleményével egyet nem értő kritikai másokkal.

Úgy általában az egész nyüves világgal.

A pokoli meleg nyári éjszakákkal. A jégesős őszi délutánokkal. A kertben növő gyomvirágokkal. A szúnyogokkal és a meztelen csigákkal.

Más beszélő, irritáló állatfajtákkal: a faluban élő nyárspolgárokkal, vagy a nagynénje-féle, régi ismereteket szajkózó csodabogarakkal.

Sokáig azt hitte, hogy maga a pokol a Krasznai-havasokban, egy eldugott kis biomézfarmon élni, ahol csak növények és állatok veszik körül. Itt nem lehetett szép ruhákat hordani, magas sarkút viselni vagy moziba menni. Az utolsó sorban csókolózni.

Vagy csak ismerkedni. Vagy egyáltalán idegeneket látni. Új arcokra rácsodálkozni. Mindenkit név szerint ismert a tanyaközpontban, és az összes fiatalt a közeli faluban. A teljes nevén meg tudta nevezni őket.

Ismerte az összes gazt is a Havasokban. Meg azt is, ami a világ másik felén nőtt. Tudott mezőgazdasági drónt irányítani, kecskét fejni, és kisbirkát a világra segíteni. Aszalni. Babot fejteni. Meg persze mézet pergetni, és a propoliszból tinktúrát készíteni.

Semmi olyat nem tudott, amit igazán érdekesnek tartott volna. Persze – mint a korosztályában mindenki – az ukránon és a magyaron túl ő is beszélt angolul (és egy kicsit oroszul).

Magabiztosan használta a technológiát, ám semmi több. Nem volt tehetséges influenszer, vagy hacker, vagy bármi szóra érdemes. Mindig úgy érezte, hogy egyszerűen nem ért semmihez.

Hiába volt ott a rengeteg régi könyv. A mikrokörnyezete hagyománya. Hiába látta, hogyan kell egy önellátó közösséget fenntartani. Hiába vitték olyan sokszor a természetbe. Hiába értette az évszakok és a növények nyelvét. Hiába használta magabiztosan az öregek számára átláthatatlan technológiai tudást. Hiába állt rendelkezésére korlátlan lehetőség, még fiatal volt, és nem élhetett vele.

Hála a szüleinek – még inkább az anyjának – szigorú szabályok szerint létezett. A külvilággal való egyetlen, napi kapcsolatát a VR Metabirodalom jelentette, ami nem élte meg még 2050 végét sem. Ekkor érezte először, hogy ez már a lehető legrosszabb Tragédia. Nem mintha ott beilleszkedett volna. Mindig érződött rajta a reálos mássága.

Aztán hozzájuk is elért a járvány. Aztán meghalt az apja és a nagynénje. Valójában ez volt A Legrosszabb Tragédia. Ezután összeomlott a kormány. Melyik is volt már akkor? Ukrán? Magyar? Vagy orosz?

Mindegy, az aktuális.

Aztán maga az Unió is feladta a küzdelmet, és kevesebb, mint két év alatt – 2051 nyarára – számos gyorsan változó határú, és erősen megkérdőjelezhető autoritású mikroállamra esett szét Európa, amelyek zöme nem maradt fenn olyan sokáig, hogy saját neve legyen.

Végül októberben hosszas küzdelem után meghalt az utolsó családtagja. Az anyja halála volt A Legeslegrosszabb Tragédia. A szigorú karantén ellenére, végül ő is itt hagyta.

Talán egy rossz tárgykarantén, vagy talán a széllel bejutó kórokozó okozta, azonban az eredmény nem változott. Kicsivel Mindszentek előtt, egy ködös estén a nő feladta.

Lia egész éjjel sírt ásott a keményre fagyott földben. Zokogva.

A korábbi szerencsétlensége ebben az esetben a szerencséje is volt. A rezervátum peremén, az erdő közepén nem volt semmi kifosztani érdemes. Ráadásul a felügyelet hiányában az elkószáló medvék és farkasok más, könnyebb útra terelték az első szerencsevadász kószákat.

A közelinek mondott települések a hegyi utakon, jármű nélkül kényelmetlen messzeségbe kerültek. Onnan felé senki nem nézett. Egyedül volt. A maga ura volt.

Senki nem volt, aki megmondja neki, mit és hogyan kellene csinálni. Senki, csak a folyton korgó gyomra és a félelem, attól, mi fog jönni. Ez még nyáron rendben lett volna.

Ám jött a tél.

Egy ködös novemberi napon – amikor a készleteit rendszerezte – végül kelletlenül konstatálta, hogy muszáj lesz lemennie pár dologért a városba. Reménykedett, hogy talál valahol olyan kisboltot, ahol cserélhet vagy csenhet magának néhány alap dolgot.

A nyara szerencsésen alakult. Annak ellenére, hogy először gazdálkodott majdnem egyedül, egész jól boldogult. A kút ellátta. A napelemek épp elégséges villanyt és meleg vizet biztosítottak.

A növények a járvány ellenére is szépen nőttek. A csirkék így is tojtak, és a kecskék tejeltek. A kovász érett. Sót a barlangokból szedett. Jó néhány zsáknyi burgonya, köles, hajdina és campa[4] termett.

Mégis sok minden kellett: lassan elfogyott a fogkrémje. Meg a szappana. Boldog lett volna, ha a gyógyszeres szekrény jobban tele van. Nem utolsósorban ölni tudott volna egy csokis kekszért. Kár, hogy ahhoz – többek között – csokoládé és búza is kellett volna, amelyek még véletlen sem voltak autentikus európai hegyi növények.

Tudta, hogy minél előbb el kell indulnia, hiszen, ha egy komolyabb mennyiségű hó leesik, akkor TÉNYLEG el lesz vágva a világtól. Ami egyrészt garantálja a biztonságát, másrészt viszont baj esetén megpecsételi a sorsát.

Különben is. Mióta az anyja meghalt, egyetlen emberi arcot sem látott. A magány és a bizonytalanság megőrjítette. A nyári rádión elkapott hírek nem voltak biztatóak. Zavargásokról, lincselésről, rablásról és erőszakról szóltak.

Ő ezeket hitte is, meg nem is. Fent, viszonylag kevéssé éhesen, tetővel a feje felett egy puha fekhelyen nem igazán értette, hogyan juthat el odaáig egy egész tömeg, hogy az élelmiszer gyárat felégetik. Hiszen ők is pontosan látják, hogy a városokban úgy kerül étel az asztalukra.

Tele hassal, a biztos menedékben gondolkodva, nem hitt a dühben és irracionalitásban. Észre sem vette, hogy már órák óta gyűrögeti a listát, amire a szükséges dolgokat írta össze. Hirtelen lenézett, végigfutotta a számtalan tételt. Elfintorodott, és a táska oldalzsebébe tette. Dacosan megrázta a fejét.

A pénz már hónapok óta nem ért semmit. Mégis, ahogyan eddig is mindig, a termény infláció álló értéket képviselt. Főleg, ha valaki ritka árut kínált.

Jobb ötlete nem lévén, a kamrából néhány üveg mézet és propoliszt szedett ki. Megpakolta velük a túrahátizsákot. Hitetlenkedve emelte meg. Kemény lesz a sok órás út Gázlóig. Még biciklivel is egy napjába fog kerülni, mire megfordul.

Ha minden jól megy a faluban… Ha nem lesz fennakadás… Ha nem akad el vagy kap defektet… Ha nem tartják fel… Túl sok „ha” volt ez alig tizenhat évesen. Megrázta a fejét.

Nem volt mit tenni. Hiába szorította a torkát egy ismeretlen balsejtelem. Hiába kúszott felfele a gyomrából a félelem. Összeharapta az ajkát, és felhúzta az orrát. Csak némi kamaszdac kellett, hogy ne gondolja meg magát. Összegömbölyödve aludt el a szülei ágyában. Lázas, alig alvásban töltötte az időt a kései világosodásig.

Korán kelt. Fáradt volt, és már most utálta az egész napot. Villanyt nem gyújtva a fürdőbe csoszogott. A tükör előtt állva fogat mosott. Kerülte a saját tükörképét. Annak ellenére, hogy nem számított, még mindig nem szerette, amit látott.

Az arca túl kerek volt, a szeme túl fekete, a szemöldöke vastag, az ajka pedig nem elég bíbor. Nyaktól lefele sem volt jobb a helyzet. A dekoltázsa helyére nézve idegesen összerángatta a széles vállán a fürdőköpenyt.

A sok kinti munka megedzette a testét, ami így csupa izom volt, és erősebb és vastagabb, mint a VR-ben látott modelleké. Fél kézzel utálkozva fentebb huzigálta a pizsamanadrágját a már most is kerekedő csípőjén és fenekén.

Oda se figyelve megpróbálta egész laposra behúzni a hasát, majd oldalról összecsípte a derekán a bőrt. Ugyan igazi hurkákat nem talált, viszont a dereka jóval vastagabb volt, mint amit elvárt volna.

Nem mintha bárkinek is számított volna. Nem mintha bárki nézte volna. Nem mintha egyáltalán bárki ott lett volna. A mostanra váll alá érő, inkább vörös, mint barna haját türelmetlenül, fésülés nélkül fonta össze.

A tükörrel szemben állva szemügyre vette saját kócos valóját, bár valójában egy évekkel korábbi jelenetet nézett. Amikor még volt családja. Amikor még nem volt egyedül. Összeszorította a száját és elfordult.

Harisnyába, vastag zöld túranadrágba és trikóba bújt. Még egyszer ellenőrizte az árut a táskában. Az üvegekben katonás sorban aranyszínű, gyógyító hegyi mézek álltak. Felettük kisebb edényekben jó pár adag propolisz, amely számos bajra ígért megoldást.

Az apjától örökölt, kinyúlt túrapulóvert és technikai kabátot húzott. Copfját ormótlan sísapka alá dugta. A sapka patentját mélyen a homlokába húzta.

Nagy nyögéssel emelte a csomagtartóra a több, mint harminc kilós zsákot. A sápadt ősz végi nap közönyösen hunyorgott rá. Nyelvet öltött az égre.

Szülei hitével ellenében már rég nem hitte, hogy van ott Isten, vagy csak egy isten, akitől segítséget kérhetne. A bicikli nehézkes döccenéssel indult meg. Két ormótlan, csimbókos kuvasz és egy kis terrier féle lódult a jármű után.

- Helyetekre! Őrizd! – Utasította őket.

Az elmosódott fakó tájban a fenyők dacosan zöldelltek. Nem törődtek a világ vagy akárcsak Lia nyomorával. Az ismerős fenyőrigók apró gombszemeikkel kíváncsian pillogtak utána, aki heves hirtelenséggel indult meg az alig kitaposott ösvényen.

Az első kilométerek gyorsan fogytak. Az első pihenőben a forrás vize különösen meleg volt. A szél nem fújt. Az ég tiszta maradt. A lány arra gondolt, hogy talán, de csak talán, lehet, ez nem is egy annyira szerencsétlen nap.

A Talabort elérve délnyugatnak fordulva követte a víz útját. Csak a Sadyba Kvasovets- nél ment át. Annak ellenére, hogy a rossz híreket inkább csak hatásvadász túlzásnak gondolta, nem ment ki a betonozott útra. Inkább a patakparton, az útszéli bokrok mögött kerekezett. Látszólag minden nyugodt volt.

Egy darabig.

Aztán Égermezőről füst jött. Rengeteg. Amikor Lia észrevette, olyan hirtelen állt meg, hogy majdnem elesett. A szél felé fújta a sötét füstöt. Égett műanyagtól, koromtól és izzó lomtól bűzlött a határ.

Elkerekedett szemekkel próbálta kikémlelni a még láthatatlan messzeségben lévő tüzet. Ekkor tudatosodott benne, hogy annak a sok rémhírnek egy része akár még igaz is lehet. Megtörténhet. Bárhol. Nem csak messze. Nem csak Más Emberekkel.

Nem mintha különösebb érzelmi szálak fűzték volna az erre lakókhoz. Amikor még Minden volt, ritkán jöttek erre, hiszen a közelebbi kis falvakban is ugyanúgy megkaphattak bármit, amire szükségük volt. Jóval közelebb.

Amikor még Minden volt, szinte sose vágyott ide, hiszen, ha már elment, valami mozgalmas helyet keresett. Ahol események történtek. VR kompatibilis történetek, izgalmas részletekkel és egzotikus szereplőkkel, amilyeneket nem egy szinte már eltűnő, hegyi közösségben talál az ember. Valódi történetek.

Nem olyanok, mint ez. Nem félelmetesek.

Arra gondolt, oda kéne mennie és segítenie. Mégiscsak a földijei. Legalább közös nyelvet beszélnek. Vagy még ha nem is, ők szintén emberek. Ha behunyta a szemét és fülelt, még értette is a szél által sodort kétségbeesett mondatokat és jajgatásokat.

Nagy levegőt vett. Egy lába a levegőbe emelkedett. Aztán megijedt. Sejtette, hogy ekkora tűz nehezen lesz egy kis elektromos szikrából.

Mi van, ha mégis minden igaz? Mi van, ha vannak, akik rombolnak? Mi van, ha még ott vannak?

Végignézett magán. Egy, már épphogy nem alacsony, nem is szép, de nem is különösebben erős kamaszlány volt. Mit tudna ő segíteni? Mit ér azzal, ha bajba keveredik?

Szégyenkezve lehajtott fejjel lentebb tolta a biciklit, hogy a sűrű jobban elrejtse. Végig, amíg szapora léptekkel elsétált, egyszer sem sandított a település fele.

Az előzőek után Gázló már nem lepte meg. A faluban minden redőny le volt húzva. Az utcák üresek kongtak. Még az állatok is a házakba zárkóztak. Csak egy-két helyről hallatszott ki beszéd hangja. Vagy érződött főtt ebéd illata.

Igyekezett minél kisebb feltűnéssel végigsétálni a gyógyszertárig vezető utat. Azért a háta közepében érezte a figyelő és ellenséges pillantásokat.

A biciklit csak egy kézzel tolta. Az ujjai idegesen ráhurkolódtak a túlságosan nagy nadrág, túlságosan nagy zsebében lévő 380 ACP[5] markolatára, amelyet a nagynénje tanított meg használni az unalmas nyári délutánokon, amikor a kerítésre felrakott üres konzervdobozokra lövöldöztek.

Nem tudta, mit fog tenni, ha használnia kell. Képtelennek tartotta, hogy ő, a radikálisan vegetáriánus, sötétzöld aktivista, aki még egy nyulat sem lőtt le soha, majd emberekre fog lövöldözni.

Aztán bevillant, hogy arra sem számított, hogy valaha egyedül fog gazdálkodni, és mégis egyedül gazdálkodott hónapokon át. Magad uram, ha szolgád nincsen.

Talán a szerencse, talán a dacosan eltökélt tekintete tette, vagy talán kivehető volt a pisztoly a zsebében, de gond nélkül eljutott a gyógyszertárig.

Ez volt a településen az egyik legjobb állapotú ház. Ellentétben számos másikkal, a fala meleg volt. Tehát akik bent voltak, megtehették, hogy fűtöttek.

Ennek ellenére minden ablaka zord sötétségben meredt az utcára. Az ajtó előtt még a rácsot is bezárták. Csengőt nem talált. Végül az ablakon zörgetett. Ha már eddig eljött, legalább meg akarta próbálni.

- Jó napot kívánok! Van ott valaki?

A hangja szinte felkavarta az utca állott csendjét. A váratlan hangra minden megdermedt. Még a madarak sem csiviteltek. Feszült, nehéz érzés telepedett rá.

Hirtelen nagyon szerette volna látni, mi történik bent. Van-e értelme annak, hogy várakozik? Azonban esélye nem volt, hogy belessen a felfelé kinyújtott ujja hegyénél kezdődő parapeten.

Idegesen helyezte át a súlyát a másik lábára. Úgy hallotta, mintha valaki mozgott volna. Kissé hátrébb lépett, hátha mégis bekukucskálhat. Aztán lábujjhegyre emelkedett. Utána néhányszor felugrott.

Megpróbálta, már csak a becsület kedvéért is.

Aki csak látta, őt figyelte. Szinte égetett az itt lakók láthatatlan tekintete. Szúrt tőle a háta közepe. Nagyot nyelt. Néhány pillanatig ő is mozdulatlanná dermedt. Mint a szarvas, aki a reflektorfénybe keveredett. A sportmelltartó kényelmetlenül vágott a levegővel teli mellkasába.

Hosszú sóhajjal konstatálta.

- Cserélni szeretnék. – A máskor „kellemes mezoaltnak” titulált hangja most egészen vékony volt.

Óvatosan a rácshoz lépett, hogy újra megzörgesse. Ujjai bizonytalanul indultak a másik századból itt ragadt, majd újrafestett kovácsoltvas indák felé.

A fémből formázott falevelek fantasztikus részletességgel kacskaringóztak egy absztrakt, önmagába visszatérő, aranymetszés jellegű mintában.

Olyan szép volt. Olyan váratlan. Körülötte a tetszhalott, rideg világban a sötét anyag – az egész bátortalan és halvány napsugaraktól is – szinte testmeleggé vált.

A szája sarka önkéntelenül felhúzódott. Még a lelke mélyéig el tudott volna gyönyörködni a látványban. A mutatóujja még előrébb nyújtózkodott. Szerette volna végigkövetni a cikornyákat.

Ami mögött a fehér biztonsági ajtó hirtelen mozdulattal kivágódott.

- Mit akarsz? – Mordult odabentről egy nem túl barátságos hang.

A patikus sovány, szinte összeszikkadt öreg volt. Mély, szúrós, hideg, fakókék, karikás szemekkel. Habár a drága maszk alatt nem látszott, Lia úgy képzelte, hogy a férfi fintorog:

- Ne tapogasd a rácsot! – Dörrent rá.

- Én csak... – akadt el a kamasz szava, miközben engedelmesen elernyedtek az ujjai. A keze tehetetlenül esett a teste mellé: – Cserélni szeretnék.

Kereste a jó mondatokat. A másik türelmetlenül beszívta a fogai között a levegőt. A bent élő a fejét öntudatlanul is elutasítóan csóválta.

- Ezt már mondtad. Azt kérdeztem, mit akarsz? És mid van? – Lesett mohón a bicikli felé.

Belül a férfi háta mögött egy fehér-szürke csíkos melegítőnadrág villant. Majd a patikus jobb oldalán ugyanaz a fakókék elutasító tekintet egy jóval fiatalabb, azonban még így is nála idősebb női arcból kezdte méregetni.

- Ha be tetszene engedni... – dadogott a lány zavartan.

- De nem tetszem – morrant.

Az ajtó gyorsan csukódni kezdett.

- Mézem és propoliszom van!

A szavak szinte kiszakadtak. A férfi megtorpant.

- Gyorsan gyere be a kertbe, amíg még megvan!

A bal oldalán a cikornyás kapu zára halkan kattant. Lia, amilyen gyorsan csak tudott, a biciklivel együtt beoldalgott. A csere hamar lezajlott. Bár a felét sem kapta meg annak, amit kért.

Mindenesetre többé-kevésbé minden igazán fontos tételt lehúzhatott a listájáról. Volt már antibiotikuma, lázcsillapítója, sóoldata, szappana, fogkrémje, samponja.

Némi esélye a túlélésre, és minden, ami ahhoz kellhet, hogy legalább a külseje emberszerű maradjon. Igazából szerencséje is volt. Viszonylag gyorsan, különösebb baj nélkül ki is jutott a nehéz vaskapun.

Tulajdonképpen nem történt bent semmi „fenyegető” vagy „ijesztő”, esetleg „baljós”, mégis mázsákkal könnyebbnek érezte magát, ahogy távolodott attól a csodás, váratlan szépségű kaputól.

Még nem volt képes megfogalmazni, ám az ügylet alatt végig ott szaglott a levegőben az erőszak lehetősége. Vagy lehet, hogy a nyálkahártyája hátsó részére tapadva csak a szomszéd faluból idesodródó kormot érezte? Lehet, hogy csak a rosszul adaptálódó idegrendszere játszott vele? Hogy csak ősi, megalapozatlan félelmektől élesedett ki a szeme és dobolt a szíve?

Szépen metszett orrát ráncolva nagyot fújt. Az érzés a tarkója mélyéről nem múlt el. Ahogy csak bírt, gyorsított. A terhe nagy részétől szabadult.

A táskájából az árujának nagyobb része eltűnt. A nehéz üvegek helyén piperék, tabletták sorakoztak. Már eszébe sem jutott, hogy még elemeket, alkatrészt vagy akár csokis kekszet is vadásszon. Tapasztalat hiányában, az ösztöneire hallgatva ösztökélte magát egyre hevesebb iramra.

Már majdnem kiért a faluból, amikor nem messze mögötte egy ajtó csapódott. A szürke ég alatt elmosódó, kásás szavak nyúltak utána. A szeme sarkából hátrasandítva látta, hogy egy nagyobb kamasz fiú lépett ki az utcára.

Messziről is ordított a soványsága, az éhsége és a rongyossága. Újabb kábult, szertől tompult, utasító, félig magyar, félig ukrán szavak ugattak rá.

Valami kattant.

Talán egy puskakakas?

A bicikliző nem torpant meg. Csak némán csörtetett. Csupán a lelkében sikoltozott. Aztán a közeli kanyar végül egy pillanat alatt elhatárolta. Eltakarta. A szél a további mondatokat játékosan szétkavarta. Messzire vitte. Mintha ott sem lett volna. Lövés végül nem dörrent.

Alig egy pár óra kellett hozzá, hogy a tűz kimerüljön, bár még visszafele is a távolban halvány vörösben izzott Égermező egykori helye.

Egy-egy roppanáson kívül más hang nem hallatszott. Még egy kutya sem vonyított. Olyan igazi halott csend ülepedett. Akik tették, már sehol sem voltak, a holtak nem szóltak, és a vadak majd csak éjjel fogják feldúlni a romokat.

Lia azért inkább a Talabor partján tolta a kerékpárját, és csupán, amikor már látótávon kívül volt a település, ült le a fűbe, hogy a mézes kásáját elkanalazza. Keserű szájjal nyammogta. Végül felkerekezett a töltés tetejére.

Mögötte a pusztítás halvány narancs glóriával borította a horizont alját. Nem nézett hátra. Nem jött senki. Nem tudott volna segíteni. Nem volt senki, akin lehetett volna segíteni.

Egyedül volt.

Csak az erdő susogott. A fejére tolta a fejhallgatót, és jobban belelépett a pedálokba. Habár a kilométerek viszonylag gyorsan repültek, a percek lassan teltek.

Szégyenérzet szorította össze a lelkét. Megfogadta, hogy többet nem oldalog el. Csak a saját nyomorára figyelt, pedig tulajdonképpen még szép is lett volna a délutáni erdő.

Ha kicsit jobban szétnézz, értékelhette volna, ahogy a bércek a messzeségben összefolynak, és az út két oldalán a fenyők biztatóan sustorognak. Hónak még nyoma sem volt. A víz már téli szürke árnyalatokban hömpölygött a jobbján.

Egy pillanatig átvillant az agyán, hogy csak egy kicsit kéne húznia a kormányán, és gyorsan véget érne a Canossa-járás. A szinte jeges áradatban, egész gyorsan elveszne az ereje.

Nem kéne küzdenie. Elmerülhetne. Ki tudja, ha elég mélyre megy, talán a fekete fenéken még némi melegséget vagy legalább megnyugvást találhat.

Fújtatott egyet. Dacosan előre meredt, és rendületlen tovább kerekezett. Egyre fel a hegynek. Egy fél óra múlva már előtte volt Чоловічий Монастир[6] fatemploma. Idefele nem is nézte meg jobban.

Más ukrán templomokhoz és székesegyházakhoz képest kifejezetten egyszerűnek tűnt. Semmi hivalkodó szín, vagy nagyzoló méretű díszítés. Semmi túlzott aranyozás, vagy zöld és kék kupolák.

A falak sötét fagerendákból készültek. A tetőt valamivel világosabb zsindelyek borították. A tetején három hagymakupolás tornyocska csúcson, három ezüst ortodox kereszt meredezett peckesen. A kertje gondozott volt. A kővel borított ösvények tisztának látszottak.

A fenyők puha zölden ölelték körbe a domboldalba beágyazott helyet. A teraszokon a szerzetesek bármikor megjelenhettek. Volna. Az Isten háza mellett lévő szerzeteslak zsalui mind csukva voltak. A kapuk bezárva. A rend bezárkózva. Az ágyások már jövő évre felásva pihentek.

A közeli állomáson, a gallyal felvert síneken egy kiégett, zöld, antik kisvonat üres szemekkel magában szomorkodott. Szinte hallani lehetett, ahogy fojtott hangon hüppögve zokog.

Lia összeráncolta a szemöldökét. Rossz szokása szerint kicsit megrázta a fejét. A hang még mindig ott volt. Megállt. Bizonytalanul megtámaszkodott.

Egészen a lába hegyén egyensúlyozott. Hosszú másodpercekig hezitált. Az esze menekülést diktált. Aztán a korábbi ígéretére emlékezve azért leszállt, és rövid, ingatag léptekkel a vágányokhoz közelebb eső, kőből készült csatorna boltív felé sétált.

Valaki határozottan volt ott.

Lia nagyot nyelt. Nőiesen kecses nyakán a gégeporc már látványosan elmozdult. A gombóc maradt. Még halkabban lopakodott. A lenti valaki elhallgatott. Lia fülelt. A Lent Lévő szintén. Lia felé óvakodott. Lentről mocorgás hallatszott, erre a lány egy bokor mögé ugrott. A Lent Lévő felfelé trappolt.

A lány félelmében behunyta a szemét. Hogy annyira ne ziháljon, mindkét kezét a szája elé kapta. Arra már csak sokkal később gondolt, hogy a pisztolyt is megmarkolhatta volna. A Lent Lévő nagy szerencséjére.

Alacsony, világos üstökű, kék szemű, kormos kis ember bukkant fel a bokor mellett. Kivörösödött, sírástól bedagadt szemével vaksin pislogott körbe. Egy fiatal fiú volt. Az ökleivel törölte meg a hosszú, barna szempilláit.

Már nem sírt. Habár a szája sarka dacosan lefelé fittyent, ahogy a növényzetet fürkészte. A telt ajkait koncentrálva csücsörítette. Szinte nőies vonalú, szépen metszett szemöldökét egészen magasra húzta.

Kesztyűtlen, kormos kezével megdörgölte az orrát. Majd háromszög alakú arcának – még gyermekien kerek és puha – állát. Lassan körbefordult. Nem volt nála más, csak egy szinte üres hátizsák. Se sapka, se sál.

Már épp lerogyott volna, amikor maga sem értette miért, mégis előrelépett Lia:

- Szia! – Sétált oda szándéka szerint magabiztosan: – Miért sírsz? Elfelejtettek? Kizártak? Melyikben laksz?

Ahogy megállt a gyermekkel szemben, a világos őzike szemek az arcára meredtek. Az nem szólt, csak tág, kerek pupillákkal, sokkosan hitetlenkedett.

- Nagyon koszos vagy – mosolyodott el a kamasz a magyar szavak után. Ukránul folytatta: – Melyik épületben laksz?

A kérdezett szeme a háta mögé villant. Aztán szégyenlősen megrázta a fejét. Elpirult. Sápadt arcába most jutott először szín. Az orrcimpái megremegtek, ahogy a lovaké szoktak, amikor idegesek.

Lia fel akarta vidítani:

- Hogy lettél te ilyen fekete? Mintha koromban fürödtél volna...

Nem fejezte be a mondatot. Sokáig tartott mire megvilágosodott. Szánakozva Égermező felé pillantott. A fiú ezt látva megharagudott. A keze ökölbe szorult. Dacosan felszegett állal kihúzta magát. Máskülönben szoborszerűen moccanatlan maradt.

Az idősebb elszomorodott:

- Onnan jöttél...

A kérdezett csak bólintott. Ahogy állt ott, és kihívóan a faggatójára meredt, szinte már méltóságteljesnek tűnt.

- …És a szerzetesek nem engednek be.

- Nincs felvétel. Nem kell egy fertőzött gyerek. Nem kellenek fertőzött emberek – köpte oda a kormos gyerek.

Határozott volt a hangja. Szánni valóan cserepes a hidegtől kirepedezett szája. Máskülönben – a sokkon túl – nem volt különösebb baja.

A lány elgondolkozva oldalra billentette a fejét. Sötét szeme egészen elfeketült. Dühös volt, azonban még csak mélyen belül. Újra hátranézett, hogy szemügyre vegye a füsttől sötét égrészletet. Hosszan beszívta a levegőt. Tehetetlen indulatában megrázta a fejét, és inkább előre fordult.

Újra végigmérte a gyereket. Olyan tizenhárom-tizennégy évesre tippelte. Nem sokkal tűnt fiatalabbnak nála. Alkatra átlagos kiskamasz volt. Vékony és hosszú végtagú. Talán valamivel alacsonyabb. Öreg, szürke, műszálas melegítőt viselt és felette télikabátot.

A fülei és az ujjai kifehéredtek a hidegtől. Az arca lázasan pirult. Ugyan még nem volt tél, viszont a szél már metszően kúszott a ruha alá. A kicsit idősebb ezek után a táskát mustrálta. Láthatóan a másiknak nem volt ideje rendesen felöltözni. Ezt mégis kimentette.

Kíváncsi lett volna, mi van benne. Rájött, hogy ehhez nincs joga. Zavarba jött:

- Mi a neved? – kérdezte szinte dörögve. Túl sok érzés tombolt benne.

- Emil – válaszolta óvatosan.

A fiú a nyakát kicsit behúzta. Lehet, meg volt szeppenve. Lehet, nem tudta, mire számítson. Lehet, hogy tőle félt. Mindenesetre nem mozdult, amikor tovább beszélt:

- De értek magyarul is…

- Én Lia vagyok – mosolyodott el megenyhülve. Döntött: – Na, jó. Gyere! – mondta sietve, mielőtt még meggondolja magát. – Remélem, bírod a gyaloglást. Sétálva még jó három óra vár ránk.

Nem hezitált. Nem gondolta át. Nagyot lépett, és az útfele menet csak egyszer emelte tekintetét a föléjük boruló, egykedvűen acélszínű égre. Mivel ott semmilyen üzenetet vagy útmutatást nem talált, a szokott úthoz sétált.

- Ugye, nem viszel vissza? – Dacolt, azért engedelmesen utánament: – Segítesz bejutni? Hova fogunk menni?

Őzike szemei reményteli zölden pillantottak a kolostorra, onnan az idősebbre és végül a világra. A segítség ugyan nem onnan jött, ahonnan várta, mégis volt valaki, aki a dolgát elrendezi.

- Haza – sóhajtotta Lia.

Nem volt biztos abban, hogy a másik hallotta-e, azonban csupán ennyi tellett, miután elhagyta az adrenalin pumpálta, zubogó energiája. Amennyi súlyát csak bírta, a biciklire rakta, ahogy lassú, kimért léptekkel, ám rendületlen elindult.

Miközben nem nézett hátra. Nem magyarázta. Nem volt már rá ereje. A kerék kattogása pedig metronóm gyanánt diktálta a lépések ritmusát.

A kiskamasz némán követte.

Ahogy az indulat csendesült, vitte magával Lia erejét is. Ugyan még fiatal volt, ugyan még délután sem volt, viszont már most nagyon fáradtnak érezte magát. Ugyan a ház nem túl messze volt. Ugyan az ég nem túl sötét volt. Ugyan az erdő most áldott csendes volt, mégis nagyon védtelenek érezte magát.

Mégsem bírt jobban sietni.

A szeme sarkából szemügyre vette az új lakótársát, aki dacosan lebiggyesztett ajakkal, bizonytalan trappolással törtetett előre. Hiába volt a lábán méregdrága, divatos sportcipő, hiába volt tőle csak pár kilométerre már igazi erdő, láthatóan nem mozgott otthonosan az ösvényen.

A kamaszos, csupa végtag, nyurga test a könnyű súlyához képest meglehetősen darabosan menetelt. Egyszerűen üvöltött róla, hogy nem ez a természetes élettere.

Az idegen a hosszú ujjaival a hajába túrt. Majd a nyakához ért, és utána a táska pántja után nyúlt. Az egész gyerek folyton mozgott, és élt. Minden mozdulata magába zárt haragról mesélt.

Bár nem szólt semmit, az ágak fülrepesztően recsegtek a talpa alatt. A lentebbi gallyakba folyton beleakadt. A szépen nyírt hajába levelek tapadtak. Nem panaszkodott.

Lia biztatóan rámosolygott:

- Már nem olyan sok. – Mondta vagy inkább hazudta?

Sejtette, hogy ami neki alig néhány óra, az hosszú menet lesz egy szobagyereknek. Ekkor levette a sapkáját. A másik fejére tette, aki észre sem vette. Ösztönösen újra a hajába túrt. Volna. Hitetlenkedve tapogatta végig a kötött anyag bordáit.

- Ez mégis, mi? – Fordult számonkérően felé.

- Nálunk sapkának hívják.

A lány mosolya elszállt. A szemöldöke újra felszaladt. Majd összeráncolódott.

- Miért van az én fejemen? – Értetlenkedett a fiatalabb.

Az idősebb nem kárhoztatta. Előbb leégett az otthona. Aztán zárva maradt előtte isten háza. Az erdő nem volt vele kegyes, és a hideg már a csontjáig hatolhatott.

- Mert fázol – vonta meg a vállát Lia.

Nem tudta, mit kéne mondania. Nem akarta megalázni azzal, hogy sajnálja. Nem akarta kioktatni arról, hogy a betegséggel csak neki lenne gondja. Kezdett egyre kényesebbnek tűnni ez a csodás ötlet.

Hiszen nem is ismerte. Akár a vérét is vehette volna. Bár nem tűnt vérszomjasnak. Haragosnak, annak igen. És dacosnak. És aprónak és gyermeknek, és szörnyen védtelennek.

Márpedig őt úgy nevelték, hogy segítsen a gyengén. Ami alapvetően a férfiak dolga lett volna, ám férfi nem volt ott, csak a szerencsétlennél alig idősebb Lia.

Emil mégse hitte, hogy ennek így kéne lennie:

- Te is fázol. – A lány válaszul újra megvonta a vállát. – És azt mondtad, nincs messze.

A csak kicsit idősebb rossz szokása szerint kissé megrázta a fejét. Ő se értette, mit cáfol: a távot, a hideget, vagy inkább csak helyteleníti az egész, rosszul összerakott világot?

Ilyen nem lehetne.

Azt hitte, mindenki tudja, hogy aki egy beteg mellett negyvennyolc óráig nem kapja el, annak már minden mindegy. Ő nem hordozó. Ő már nem terjeszt. Ő immunis. Vagy mert erősnek termett, vagy mert még egészen gyermek.

Azt gondolta, az egész világ tisztán látja, hogy ebben az esetben a fertőzés a hosszú, tünetmentes lappangási idő miatt tarolt ennyire kérlelhetetlenül.

Viszont eddig abban is biztos volt, hogy senki nem lenne annyira kegyetlen, hogy egy védtelen gyereket magára hagyjon. Aki olyan nagyon naiv volt, amennyire most hirtelen kiábrándult:

- Köcsög szerzetesek! – Szaladt ki Lia száján. – Isten szolgái gyáván halálra ítélik a gyereket.

- Tévedsz! Nem ők gyújtották fel az otthonom! Nem égettek! – Kelt a védelmükre.

- Az mindegy. Otthagytak – dörgölte az áthűlt orrát. – Ugye, nem vagy nekem valami szentfazék? Csak, hogy tudd, én ateista vagyok.

- Nem hiszek. Istenben nem – jelentette ki hevesen. – Csak az Emberekben.

A mosoly újra Lia arcára kúszott. Emil hálás tekintetét látva egy kicsit azt érezte, megérte. Már nem félt annyira nagyon, hogy mi lesz vele. Hogy ezzel a gyereket nem csak a bajba rángatja-e bele?

- Majd kinövöd azt is – csóválta meg a fejét elnézően.

A távolban csak a szél susogott.

Az új lakó kétkedve fogadta a hegyi ösvény végén lévő tanyát. Miután a kapu hangos dörrenéssel becsukódott mögöttük, a teljes testével körbefordulva a környezetet mustrálta.

A messzeségben kőfal futott körbe. Magas, töretlen tömegével zárta el a tizenkét kisebb épületet a környező vadságától. Mögöttük a kaptárakat, és a köztük helyet kapó konyhakertet.

Az egyik épületnél csirkék jöttek-mentek. Egyébként egy ember sem moccant. Mivel már nem is volt. A három kutya viszont hangos ugatással eléjük futott.

- Ellen! Jehman! – A két kuvasz kötelesség tudóan megtorpant. – Annan! – Mutatott a lány az apró barna-fehér foltos terrierre: – Hozzám! – Mind a három eb a lába körül tülekedett: – Ő itt Emil. Velünk fog lakni. Be kell engedni. – Parancsolóan a fiúra nézett: – Tartsd oda nekik a kezed! Most megszagolnak.

Az utasított kelletlenül, kissé félve nyújtotta a tenyerét, majd hitetlenkedve simogatta meg az őt szaglászó busa fejeket:

- Milyen fura nevek – jegyezte meg. Fejét forgatva felnőttek után kutatott.

- Nobel Békedíjasok. Asszem. Anyám elég nagy sznob volt – húzta el a száját a házigazda. – Arra van a házam bejárata – bökött egy központi apró épületre.

Táskáját a fal mellé dobta. Határozottan elindult az udvar felé. A kisebb becsületére legyen mondva, csak egy pillanatig nézett vágyakozva a melegtől párás ablakokra:

- Hova mész? – Szaladt utána az új társa. – Nem itt laksz?

- De igen, ott középen, a legkisebben... – Intett megint az apró ház felé, ahova átköltözött a praktikus okok mellett részben azért, hogy ne legyen annyira árva. – Behozom éjjelre a kecskéket és a munkagépet. Ma éjjel mindenki bent alszik.

Neki a lehető legtermészetesebb volt, azonban az újdonsült lakótársa – aki mögötte loholt – mindent csodálkozva vett szemügyre maga körül. Már a kutyák is szokatlanok voltak. A legelő állat jelenléte viszont szinte csoda. Várakozással kereste a még csak képen látott kecskéket. Tízmilliárd ember étkezésében a növényi étrend szinte alap.

A Földön sok lett az éhes száj, és már nem lehetett megengedni azt a luxust, hogy a termőterületeinek több mint harminc százalékán takarmányt termesszenek.[7]

Az éhséglázadásokkal párhuzamosan elszabaduló árak miatt a fogyasztási normák teljes mértékben megváltoztak. Az emberek a napenergiás gépekkel gazdaságosan megtermelhető növényi táplálékra építő étrendre tértek át.

Az állati termékek ára egyre drágábbá váltak, és a 2035-ös húsadó óta az átlagemberek fehérje fogyasztását az Isepro protein por, valamint a tenyésztett hússzövet tette ki.

Még a vegetáriánus állati termékek is ritkák lettek, főleg mivel ilyen – kézimunka igényes – árut már csak az olyan különcök termeltek, mint amilyen Liáék mikrotársulása volt.

–       Házi kedvencek? – értetlenkedett Emil.

- Ez azért túlzás. Velünk élnek – húzta el a száját. – De attól még nem szabadok. Ők haszonállatok.

- Sosem ettem még igazi állatot! Nálunk otthon csak szintetikus hús volt! – Annyira izgatottá vált, hogy szinte a nyakába ugrott.

- Nos, ez most sem fog változni. Itt nem ölünk állatot – emelte fel figyelmeztetően az ujját. – De ihatsz majd kecsketejet, meg ehetsz rántottát. És simogathatsz kiscicát. Már, ha hagyják…

- Mi az a lábtotta? – Húzta el finnyásan a száját.

- Rántotta. Az egy tojásétel. Azt ne mondd, hogy Ti csak szintetikus kaján éltetek – mondta megvetően.

Még nem volt annyira felnőtt, hogy megértse, milyen különleges az a helyzet, amiben nevelkedett. Hogy az átlagos tömegekre ne csak szánakozva tekintsen. Hogy legalább néhány érvet és érzést akkor is megértsen, ha az tőle teljesen idegen.

A fiú szeme elé emlékek tolakodtak: az anyja, ahogy proteinrudacskákat szed ki a sütőből, az apja, ahogy együtt majszolják a HOLO előtt a csokis kekszet. A nagyanyja pogácsájának illata. Hiába mondta, hogy a titok egy kis bors az önkelesztő lisztkeverékbe. Nem sok, épp csak annyi, hogy ne tűnjön ki!

Hiába látta tucatszor, ahogy a multigéppel gyúrja, olyan pogácsát senki más nem tudott. Lányos száját összeszorította. Kezeit ökölbe zárta.

Majdnem elindult vissza, hátra, ha lett volna hova...

- Dehogynem. Ahogy az normális. Nem zabáltunk fel akármit, ami kipottyant valamiből. Ahogy Ti itt, a rezervátumban…[8] Ez undorító, azt sem eszem meg, ami belőlem kijött.

Az idősebb válaszként kamaszosan fel akart csattanni. Még a haját is leüvölteni. Nagy levegőt vett. Odafordult, és a szánnivalóan magányos ifjúra nézve, a tekintetét az égre emelve, inkább csak ezt kérdezte:

- Miért rosszabb ez, mint egy génkezelt ragacsos tömeg?

Közben egy másik vaskaput kinyitott. Végiggondolta, hogy hányszor és hányféleképpen hallotta ezt. Volt, aki csodálkozott. Volt, aki undorodott.

A világ változásával a természetes módszerek a legtöbb területen már egyáltalán nem voltak elfogadottak. Miért pont az étel lett volna ez alól kivétel?

Azonban mit is várunk egy olyan társadalomtól, ami kétarcúan génmódosított kocka ételt szolgál fel, miközben ugyanezt a génmódosítást az embernek még halálos betegség esetén sem engedi meg?

- Pfuj! Mit mondasz?! Dehogy! – nyikkant Emil.

Nagy undorodásában becsukta a szemét, kidugta a nyelvét, és a fejét rázta. Liának egy csikó jutott eszébe, aki romlott almába harapott. Egy kis lovacska, aki egész fiatal, és még minden előtte van. Akit türelmesen tanítani kell, hogy okos paripa legyen:

- Pedig a protein cuccok abból készülnek, csak mielőtt megkapod, cuki formára préselik – közölte higgadtan.

A távolból két kecske cammogott feléjük. Az egész napi legelgetés után elégedetten. Tele tőggyel, pilledten. A gazda mögé sorakoztak, és a jövevényre csak higgadt tartózkodással pillantgattak.

– Viszont most vacsorára tejbekása lesz. – Az idősebb igyekezett békésebb vizekre evezni.

Megsimította az egyik állat nyakát, miközben kezére nézve utálkozva húzta el a száját. Az ujjait túl rövidnek és vaskosnak találta. A tenyere a munkától érdessé vált, ráadásul a körme az egész napi utazástól gyászkeretesen szomorkodott. Összefoglalva: nem valami kecses és nőies.

Legalább a kecskéket nem zavarta. Legalább nagy súlyt elbírt a marka. Legalább senki sem látta. Legalább senki nem bírálta.

Visszaérve rögtön becsukta a kaput. Belülről egy vastag rudat ráfordított. Sőt, a falon megnyomott egy gombot, amitől a fal tetején lévő drótokba áram száguldott. A lecsapódott párától halkan sercegett és kattogott.

- Fejtél már kecskét? – kérdezte Lia, miközben az állatok rutinosan sétáltak be a kinyitott ólajtón. – A sötét színű Jamala, a göndör szőrű Regina. Az énekesnők után. Tudom, tudom… Apám ugyan nem volt sznob, de fura humora volt…

Szomorkásan elmosolyodott, miközben a szüleire gondolt. A magas és kecses programozó anyjára, aki mindig-mindent-mindenkinél jobban tudott. Aki mindig tökéletesnek tűnt. Az ő vörös haja nem göndörödött. Csak, ha úgy akarta.

Az ő szemöldöke nem izgett-mozgott. Új ruhát sose hordott, mégis olyan elegánsnak látszott, mintha egyenesen a brit királynővel készült volna teára. Az a nő volt, aki még gumicsizmában is úgy lép ki az ajtón át a világba, hogy még a napsugár is elismerően biccent rája.

Az a nő volt, aki sosem tombolt. Hangosan csak ritkán szólt. A szeme két fényes, zöld sugár, még egészen messziről is a lelked mélyére lát. Mégis a világra és Liára is mindig csendes, türelmes derűvel pillantott.

Ugyan mindenkit elfogadott, ám sokszor kemény, kritikus, kérlelhetetlen véleményt alkotott. Főleg a lázadó lányáról. Szerették egymást, habár nem volt felhőtlen a viszonyuk.

Bezzeg az apja, Ő megértette.

Hányszor nézett cinkosan össze vele. A két fekete szem, ott a két méteres magasságban mindig derűsen nevetett, miközben vállán egy-egy mázsás ládával különösebb sietség vagy kommentár nélkül tette a dolgát.

Az egyszerű dolgokat szerette. A földet, a gépeket és az állatokat is megértette. Nem bánta, ha a napja elején még fagyos a lég, és fekete-kék az ég.

Ő volt az, aki megmutatta Liának, mennyivel finomabb a méz, ha saját. Hogyan lesz egy állat baromból elégedett szövetséges és barát. Volt türelme. Mindig és mindenkihez.

Ameddig rosszindulatot nem érzett…

Ő nem bírált, csupán néhány sajátos viccével kínozta a környezetét, amit a lánya egyáltalán nem bánt. Sőt, ő volt a csínyekben a titkos segédje. Apa szemefénye. Az örököse, a gazdaság következő működtetője.

Aki ekkor – százszor elvégzett mozdulattal – egy lábbal maga alá húzta a fejőszéket. A falra felakasztott antik sajttárért nyúlt. Keze gyorsan dolgozott, és mire végiggondolta, már túlesett a fertőtlenítésen. Munkára készen telepedett vissza.

Emil melléguggolt. A testéhez képest túlságosan hosszú kezével a térdeit ölelve egyensúlyozott. A mezőn történtek óta nem szólt. A szeme kicsit könnyesen pislogott.

Lia el sem tudta képzelni, min gondolkodhatott.

- Most kiszeded a tejet? – Lesett az állat hasa alá a fiú.

Legalább nem látványosan szomorkodott. Válaszul csak egy bólintást kapott. Ő inkább kérdezni szeretett volna:

- Kivel laktál? Vagy, hogy kerültél Égermezőre? – Nem nézett a serényen munkálkodó kezére. Nem kellett.

- A tizenharmadik születésnapom után történt. Anyukám féltestvéréhez. Zorja nénihez. Van annak már vagy fél éve. Ő immunis volt – beszéd közben apró köröket rajzolt a padlón lévő porba.

- Nem tűnsz annyira letörtnek... – pedzette meg óvatosan.

- Mert nem sajnálom! Őt nem! Vén banya! Mégis rettegett! Mióta csak odakerültem abba a koszfészekbe, a garázsban altatott, mint valami barmot, nehogy megfertőzzem! Enni is alig adott – dörrent fel.

- Értem – mondta, bár nem értette.

Csak azt sejtette, hogy a nagynéninek sem volt igazán mit ennie. Aki nem magának termesztett, csak a segélyszervezetektől kiutalt fejadagokra vagy a csencselésre hagyatkozhatott.

Márpedig csencselni itt a hegyen nehéz volt. A gazdászokkal bartelezni… Alig egy-két itt élő olyan mérnök vagy programozó kapott esélyt, akinek a különleges tudása elengedhetetlen volt a modern tanyák üzemben tartásához.

Ezen töprengve Lia is azon aggódott, mi lesz, ha valamelyik rendszer megsérül? Nagyot sóhajtott. Eddig még ő is gyerek volt. Hirtelen gondviselő lett. El sem tudta képzelni, mit tett.

2051. december

Aztán gond nélkül eltelt az első este, majd a második, és a napok rohanni kezdtek. Tél lett. Moccanatlan csend. A Nap későn kelt és korán lement.

Emil még mindig elég zárkózott volt. Magáról alig beszélt, de legalább már csevegett. Kint segített, bent melegedett. Élvezte a figyelmet, és hogy Lia nem „anya”. Hogy nem bolygatja.

Mégis mindketten érezték, hogy számtalan ki nem mondott kérdés még kerítésként feszült közöttük. Ugyan az együtt töltött idő jó volt arra, hogy egymás szokásait kiismerjék, ám a múltjukról nem nagyon beszéltek. Volt, amit szégyelltek. Volt, amit már elfelejtettek. Volt, amit túl fájdalmasnak ítéltek, hogy szóba hozzák.

December 6-án a későn ébredő fiú a cipőjében almát és diót talált.

- Boldog Mikulást! – Mosolygott rá Lia a konyhából, amikor a társa végre kikelt az ágyból.

Addigra ő már kint tett-vett. Állatokat etetett, reggelit készített. Felhős nap révén, csak hidegvízben zuhanyozott. A kisebb bevackolta magát a langyos kemencepadkára:

- Fázok.

- Sajnálom! A napelem megint nem megy. Begyújtottam, de kell neki egy kis idő, amíg bemelegszik.

A lány lepődött meg, hogy mostanában milyen türelmessé vált. Talán jót tett neki az emberi szó. Vagy talán csak értette, hogy idősebbként neki kell ellátnia magukat, és – a számtalan feladat mellett – a vita felesleges energiapazarlásnak tűnt.

Talán a hideg, talán az alma vagy a másik mosolya, ám Emil ma kivételesen nem dacolt.

- Én nem készültem Neked semmivel – harapott az almába.

- Pedig szeretnék kérni valamit – perdült meg hirtelen.

Védekezőn a konyhapultnak támasztotta a derekát. A sápadt fény áttetszett a vörös haján. Glóriába vonta az arcát. A lábujjai idegesen ficeregtek a bolyhos zokniban. Az apja vastag pulóvere ellenére a kezeit fázósan összefonta. Beszívta a levegőt, majd meggondolva magát kifújta. Inkább hallgatott. Az őzike szemek rámeredtek. Lia nem eresztette.

A fiú pillája remegett. Hátrébb csúszott a vacok rejtekébe:

- Mit tehetek?

A kisebb kamasz a hosszú lábait a hideg kőről felhúzta. Karjaival átkarolta. A megkezdett almát a padkára rakta. A lány már majdnem feladta. Fejét alig észrevehetően megrázta. A levegőbe szagolt, és attól, amit ott talált, felbátorodott. Így mégis megszólalt:

- Mesélj nekem valamit! Valamit magadról…

Fekete szeme a fényben most egész mahagóni színű volt. A kereszttüzében idegesen fészkelődött a vallatott.

- Nem tudom, mit mondjak.

Emil a cseresznye ajkával biggyesztett. Hosszú ujjai a kinyúlt melegítő anyagán matattak. A kérdező szomorú mosollyal feltelepedett a konyhapultra:

- Mondjuk kezdetben, hogy miért jön fény a szobádból minden este.

A fehér-rózsaszín csíkos zsenília elnyelte a sarka ütemes kopogását a szekrény ajtaján. Kint valamelyik kutya neszezett. Más hang sokáig nem hallatszott. Talán a nyugalom miatt, de a kérdőre vont végül az őszinteség mellett döntött:

- A híreket figyelem. Hátha apa előkerül.

- Nincsenek már hírek – felelte Lia egyszerűen.

- Csak tudni kell, hogy hol keresd – biggyesztette le dacosan az ajkát.

- És te tudod?

- Igen!

- Nem vitatom, csak nem értem – rázta meg a fejét. – Magyarázd el, kérlek!

- Nos... Arra már gondolom rájöttél, hogy a táskámban egy laptop volt.

- Hetente takarítok a szobádban. Persze, hogy láttam. Bár nem értem, mi haszna.

- Nos, itt ugyan elektronikából csak HOLO-t látok, de laptopot talán ti is használtatok...

- Amikor még volt mire…

Közbevágott. Türelmetlenül. Utálta, ha vadembernek nézik.

- Jó, mindegy – mondta Emil békítőleg. – Én Ungvárról jöttem. Tudod, ott éltem. És apukám NATO katona. Egész konkrétan tudományos tiszt. Anya pedig gépész-technikus. Volt. A reptéren dolgoztak…

Lia moccanni sem mert. Hiszen a fiú végre beszélt. Ráadásul mesélt. Magáról. A lány nagyon figyelt. Nem csak a szavakra, hanem a másikra, ahogy egymás után végre kimondta. Hogy hogyan mondta:

- És... még tavaly apát elvezényelték. Néhány hónapra. Azt mondta, a fertőzés ellenszerét keresik. De nem jött haza – nyelt egy nagyot. A szempilláján egy könnycsepp függött. – Aztán Iván, a bátyám beteg lett. És anya is. És meghaltak…

A lány puhán a padlóra siklott. A konyhán átvágva mellé telepedett a padkára. A lendület itt elfogyott. Nem merte megérinteni a beszélőt.

- Apa akkor sem jött haza. – A fiú nagyot nyelt. – Engem Zorja nénihez küldtek. Akire a radikálisok rágyújtották a házat. Leégett az egész falu. Én a garázsból ki tudtam szökni. Mivel a háza eléggé a falu szélén volt, senkinek nem tűnt fel, hogy a sűrűben eltűntem. Azóta minden este figyelem a híreket. Hátha valamelyik jelentésben ott lesz apa neve. Akkor majd hazamehetek…

- Te be tudsz lépni a hadsereg híreibe?

Lia nem merte sajnálni. Nem volt mi mást mondani.

- Meg máshova. Nem nagy dolog. Egész szar a rendszerük – vonta meg a vállát Emil. – Tíz éve programozok. És ott van nekem Phantom. Ez nem fog ki rajtam – szegte fel az állát büszkén.

- Te programozol? – Szaladt fel a szemöldöke. – Mégis, ki az a Phantom?

Az idősebb – épphogy nem gyermek – a másik már hosszú, zongorista ujjaira nézett. Nagyon könnyen elképzelte, ahogy anyjához hasonlóan a fiú oda sem pillantva, türelmetlenül csattogva kódok hosszú sorát gépeli. A részeket nem látja, az egészet figyeli.

A végén csak ők értik, hogy ám működik.

- Most mondtam, nem figyelsz?!

Vedlett vissza hirtelen gyerekbe. Csak ennyire volt elég a tizennégy éve.

- Phantom az én kis nevelt AI-m.

Lia már hallott ilyet, mint városi huncutságot. Egy jó tíz éve divat volt, hogy a gyereknek egy sablon funkcionális AI kód kezdeményt vettek, amit utána ő tanított, módosított, és így lett egy egyedi, virtuális entitás, ami a többitől teljesen különböző tudást hordozott.

Az anyja – remélve, hogy felkelti az érdeklődését – neki is szerzett egyet, ám amikor először hozzászólt a géphang, Lia csak zavartan nevetett, lecsapta a laptopot, és a szomorú sóhajt nem hallva inkább az apja után robogott a kertbe.

- Mikor kerültél Égermezőre? – faggatta tovább az idősebb a társát.

Ugyan érzelemmentesen kérdezte, azonban Emil abból, ahogyan a sötét szemek egészen elfeketedtek a bánattól, a kérdőre vont megértette, mire kíváncsi:

- Kicsit kevesebb, mint egy éve haltak meg. Tudod: sereg, meg minden… Sokáig védtek minket. Gondolom, azért, mert apa szakterülete az epipepológiai modellezés és a biológiai fegyverek.

- Epidemiológia... – Ölelte át a gyerek hátát. A kese fej egyből elfészkelődött a kulcscsontjára.

- Tökmindegy – törölte meg Emil a szemét a bal kezével. – Lényeg, hogy ha apa előkerül, tudnia kell, hova keveredtem.

A vigasztalója feleletképpen csak bólintott, bár úgy sejtette, hogy a másik nem látja. Az antik óra kattogott. A kemencében a fa ropogott. A fiatalság pedig együtt, sokáig, moccanatlan hallgatott.

- Miért nem mondtad? – Kérdezte nagy sokára a lány.

Elengedve a társa vállát, határozottan vágott át a konyhán.

- Mit? Hogy Égermezőről jöttem? Ezt úgyis tudtad. Hogy elvesztettem a nagynénémet? Ez engem sem érdekel. Hogy meghalt a családom? Hát, kié nem?

Lia erre zavarba jött. Tehetetlen tettrekészségben a szekrényben babrált. Végül, hogy elfoglalja magát, felrakott egy teát. Ingerült lett, hogy nem találja a jó szavakat. A filter esett az áldozatául, amit szabályosan behajított a forralóba:

- Hogy követed a híreket, hogy programozol, vagy hogy egyáltalán te érted ezeket az izéket...

- Nem tudok programozni. Tudod, csak egy „gyerek” vagyok – mutatta az idézőjeleket a levegőben.

- Aki évekig... Meddig is? Folyamatosan épített egy funkcionális AI-t. Itt most Te vagy az egyetlen programozó. A rangidős tudományos tiszt, ha az jobban tetszik.

- Nem tetszik – csattant fel. – És Phantom nem funkcionális AI! Ő egy kiterjesztett mesterséges intelligencia. Tudod, már nagyon sokat dolgoztam rajta.

- Mindegy – rázta meg kicsit a fejét. – A lényeg, hogy ha jól értem Te... Ti? Követitek a katonai híreket.

- Igen.

- Mit mondanak? – Tette fel Lia a legeslegfontosabb kérdést.

- Mindenfélét. De apuról még semmit – válaszolt a korának megfelelően.

A csak kicsit idősebb magára szólt. Nem felejtheti el, milyen a másik fiatal. Nem várhat tőle olyat, ami túl sok. Nem kérhet segítséget. Itt az övé minden. A felelősség is:

- Bocsánat, rosszul kérdeztem! A világ érdekel. Mi történik kint? Ki most a hatályos rezsim?

- Nem tudom. Néha nem igazán értem, amit írnak. Talán kódnyelven van.

- Utoljára mit olvastál?

- Hogy a Kárpátokban van az új demarkációs vonal. Tőle balra a Egyesült-Európa Egylet, jobbra pedig a Rimpérium. Mégis mi az a Rimpérium?

- Hát, az impérium birodalom. Az R, gondolom, az oroszokra utal. Ez nem jó. Ez a vonal nagyon közel van.

- Hova mehetnénk? – kérdezte Emil.

Fiatal volt ahhoz, hogy értse.

–       Nem tudom, sehova – sóhajtott az ablakon kinézve. Hirtelen a téli táj nagyon fenyegetővé vált.

- Akkor, ez van – vonta meg a vállát. Hiába, egy gyermek mindent eltűr és kibír.

Ennyiben maradtak.

Ahogy nem sokkal később – a széles frekvencián sugárzott propaganda adásokból – megtudták, nem is tévedtek olyan nagyot. A Rimpérium az Új Szláv Közösséget jelentette, amely egy oroszok vezette föderációként most igényt tartott a valaha volt szovjet területekre.

Lia minden este aggodalmasan emelte a fejére a VR szemüveget, hogy megnézze, mi a helyzet a polgároknak fenntartott felületeken. A helyzet itt sem volt jobb, bár néha nyugatabbról kissé különböző propaganda zsongta a fülébe, hogy egy felemelkedő, új, szép hazában a jó emberek csak Rá várnak.

Ő pedig mindkét hívásra csak szkeptikusan fejet rázva, a VR-t a sorokba hajítva, a HOLO-t a fal felé fordítva, magában ingerülten káromkodásokat motyogva felelt. A tukmálás taszította. A politikai hírverés aggasztotta.

A frontról szóló hírek pedig folyamatosan nyomasztották. Éjjelente az egyik családi képet nézve sokáig azon töprengett, vajon a többiek mit tanácsolnának.

A szülei boldogan egymás vállát ölelték. Jobbjukon a nagynénje pimaszul mosolygott. Baljukon az apró – még állni is alig tudó – Lia egy komoly, talán kissé beképzelt arcú kamasz fiúba kapaszkodott.

Az anyja első házasságából származó féltestvérébe. Botondba. Akiről évek óta nem hallott. Aki talán már hónapok óta halott. Aki, ha élt is, nem kereste.

A hátramaradt egy hosszú pillanatig úgy érezte, ő a legmagányosabb ember a világon, és hogy a jövő, az élet, és úgy általában minden teljesen reménytelen.

Aztán az új társára gondolt, és hogy ő ne féljen, a rossz érzéseket félretette. Napközben szinte optimistán beszélt és tervezett. Később pedig csak éjjel – és főleg csak némán – nyomasztották az elkövetkezők.

Ezért lehetett, hogy 2051 karácsonyeste náluk is égett egy szál gyertya, és a régi, elhangolódott pianínónál ülve Lia egy retro ünnepi dallamot klimpírozott:

- Nos, zongoráztam. Ne feledd el, ez volt az ajándékod! Boldog karácsonyt! – Fordult meg a széken mosolyogva.

- Miért hagytad abba? Nem a járvány miatt, ugye? – Húzta fel Emil a hosszú lábait törökülésben a kanapéra a hideg padlóról.

- Elkezdeni se akartam – rázta meg a fejét –, de anyám szerint egy úri nőnek jár a zenei nevelés.

Zavartan meghúzkodta a csúnya, vastag karácsonyi pulóverét. Barna szeme cinkosan csillogott, ahogy Emil szélesen rávigyorgott. A már nem kisfiú elővillantott egy tökéletes fogsort:

- Akkor?

- Anyám tanított – rántotta meg a vállát nemtörődöm módon, viszont a hangja keserű volt.

- Nagyon hiányzik?

A mosoly leolvadt az arcáról. A kis komódra tett bögréért nyúlt, és türelmetlenül a még túl meleg forró csokijába kortyolt.

- Nem – húzta el a száját. – Jó, valahol persze. Mégis ők voltak a családom. Te, hogy viseled?

Kérdezett vissza könnyed hangnemben. Hogy tereljen. A székről felemelkedve, egy takarót felkapva a fiú mellé huppant a kanapéra. Az egyik kutya a bóbiskolásából felzavarva álmosan hunyorgott. A mancsa alatt még ott volt az ebédről nála maradt, fagyasztóban talált csont.

- Jobb, hogy nem vagyok egyedül. Örülök, hogy összeakadtam veled.

Mindkettőjüket betakarta, hiszen – az alig működő napelemektől fűtött – ház csak a megfagyástól védett meg.

- Én is örülök, te gyerek! – Mosolygott rá az alig idősebb egy könyvet kézbe kapva.

Fel sem tűnt neki, hogy elborult a társa arca arra az utolsó szóra. Emil ajka lefittyedt, nagyot nyelt, azonban végül nem ellenkezett.

- Tudod, egész megszerettelek – folytatta Lia a kedveskedést. – Mintha a sosem létezett öcsémet találtam volna meg.

2052. január

A szavak nyomott hagytak. Bár Emil csak belül ellenkezett, még Lia is érezte, hogy valami nincs rendben. Ettől ideges lett, mert hiába igyekezett egy jó nagytestvér módjára éretten megtudakolni a problémát, minden próbálkozása csak újabb dacos kirohanásokat generált.

A fiatalabb nem tudta, hogy is mondja, hogy habár nem nőtt fel, az elmúlt hónapok nagy változásokat eszközöltek. Hogy egyáltalán nem volt már gyerek.

Egyikük sem bírta feloldani a helyzetet, úgyhogy feszült napok következtek. Lia kényszeredetten éretten viselkedett, bár látta, hogy amikor dühös, az új társa sem az az ártatlan, fiatal bárányka, akinek először gondolta.

A csak kicsit idősebb végül továbblépett, és inkább nem pátyolgatta. Álszent is lett volna. Hiszen a hírek egyedüli forrása ez a nyakigláb kamasz volt. Aki úgy evett, mint egy férfi, és úgy duzzogott, mint egy óvodás. Talán ez volt a legjobb, amit tehetett.

Erre megnyugodtak a kedélyek.

Ezek után Emil egyre inkább a bizalmába engedte. Az új társa lassan kiismerte a szeszélyeit. Tudta, mire ugrik. Ő, ha magáról direkt nem is mesélt, azért egyre többet mutatott.

Szívesen beszélt a farmról, a természettel kapcsolatos tapasztalatairól. Szívesen kérdezett. Ironizált. Nyirkos estéken VR moziként vígjátékot néztek, közben pedig őszintén és nagyokat nevetett.

Azonban magáról vagy a családról nem gyakran beszélt. Sem az apjáról, sem az anyjáról, sem a neve nincs fivéréről, sem a cinkos mosolyú nagynénjéről. Emiatt lehetett, hogy az esti beszélgetések látszólag csupán felszínes csevegésekké váltak, amik középpontjában a mindennapok dolgai álltak.

Sok visszautasított próbálkozás után szinte csak a lány kérdezett.

A fiú, aki valakihez kötődni akart, felelt. Mesélt. A világról. Egy meg nem álló, újabb háborúról. Felégetett városokról.

Senki földjéről és határállomásokról. Új hatalomról. Fejadagokról. Megfélemlített túlélőkről és idealista gyerekekről. Újra megnyíló acélgyárakról. Ellenőrzötten elinduló vonatokról. Felülről kiosztott energiáról.

Egy újra induló, szabályozott, fenntartható világról. Új gyógyszerek gyártásáról. A vírus elleni ingyenes vakcináról. A fel-fel lángoló anarchizmus elleni katonai fellépésről.

Eljövendő nagy szláv békéről. Egy valódi demokratikus Európai Egyesülésről. Lelkesedésről vagy propagandáról. Tartózkodókról és követőkről. Idealista, radikális fiatalokról, és néhány kövületről, akik látszólag az egész mögött állva a szálakat mozgatták.

Lia kérdezett és kételkedett. Hirtelen éveket öregedett. Elővette a régi politikai könyveket, és este – a tűz mellett ülve – hangosan azon elmélkedett, hogy ez az egész már megtörtént. Csak valamiért nem emlékeznek…

A napok teltek, és kiderült, hogy „a már nem gyermek” igen hasznos segítség. Habár az állatokhoz egyáltalán nem értett, korához képest kiválóan programozott és szerelt. Lia mellett pedig valóságos technikai zseninek tűnt.

Emil, ahol tudott, segített. Áthangolta a komplexet ellátó napelemeket felügyelő elosztórendszert, ezzel áramot és – ami a fő – meleget nyertek.

Gépet javított és híreket olvasott. Minden este beszámolt. Minden este azzal kezdte, hogy az apjáról még semmi információja. Az újév a mindennapi életükben nem hozott érdemi változást.

Ellenben az „Új Szláv Közösség” jelentkezett. A heti rendszerességű VR adás munkát ígért és lakhatást. A gyerekeknek ellátást.

A demarkációs vonal bal oldalán felemelkedett rendszer szeretettel várta az embereket, hogy gondozza és megvédje őket. Liának ez nem tetszett.

Az adásokban hiába beszéltek a nők és gyerekek védelméről, csak kegyetlen arcú fiatal férfiak beszéltek. Az új világból semmit sem mutattak.

A vonalakon belül nem lett vége a brutalitásnak. A népesebb falvak és városok már mind valahova tartoztak. Valakivel, valaki ellen harcoltak.

Így még többen meghaltak. Még többen árván maradtak. A lelencek vagy az állami gondozótáborba kerültek, vagy csapatokba verődve gondozatlanul bandáztak. Néha fosztogattak.

Az oktatás nem indult újra. A kereskedelem megállt. A szuperhatalmak maguknak szervezték a gazdaságot. Neve nincs vezetés ült az ismert élők nyakára. A tanítással együtt minden más közszolgáltatás is szünetelt.

A „rendkívüli állapotokra való tekintettel”.

A gyerekek minden nap vagy csendben otthon maradtak, vagy az utcáról a nevelőotthonokba kerültek. A túlélt felnőttek vagy katonáskodtak, vagy katonák által felügyelt létesítményben, állami tervek szerint dolgoztak és termeltek. Fizetést már rég nem kaptak.

Fejadagot osztottak. Ételből, gyógyszerből, áramból, vízből, ruhából. Orvos nem volt.

Ilyeneket hallottak. Látni azonban csak füstöt láttak. Néha. A hegy – mivel nem volt stratégiai cél – minden ilyen intézkedésből és szabályozásból látványosan kiesett. Igazi „senkiföldje” lett.

Azon belül fent – a világ tetején – az ő kis tanyájuk az egyik legkisebb patak kanyarjában szinte elveszett. Lia ezt nem bánta. Sőt, egy fagyos éjjelen még az utat is megrongálta. Fákat döntött be. A kátyúkba vizet öntött, hogy elmélyítse őket. Az irányjelző táblákat leszedte. Amennyire tudta, még a létezésüket is eltüntette.

Közben várta, hátha egyszer csak valami jobb lesz. Az emberek újra normális társadalomba szerveződnek. A túlélt rokonok hazajönnek. Végre vége lesz. Ezt figyelte napról- napra, kitartóan, viszont egyre kevésbé bizakodóan.

A fiatalabb kivirult az együtt töltött idő alatt. Jót tett neki, hogy valaki meghallgatta. A gép elől kirángatta. Egyre magabiztosabban beszélt élőszóban.

Egyre kevésbé dacolt és gyerekeskedett. Már alig hisztizett. Fokozatosan érettebb lett. Féktelen önképzésbe kezdett. A kamaszok lelkesedésével tanult meg mindent, amihez szerelés vagy programozás témakörben hozzáférhetett.

Márpedig ilyen szempontból jó helyre keveredett. Lia szüleinek szakmai anyagai meglehetősen kiterjedteknek bizonyultak. A kimért, széles látókörű programozó, és a mindenről is érdeklődő autodidakta ezermester hatalmas gyűjteményt szedett össze, amelyben jól megfértek együtt a legmodernebb digitális tanítószoftverek, és a régi, megviselt papírkönyvek.

Az idő így gyorsan telt. A tél egyre sivárabb és kegyetlenebb lett. Az igazi ortodox karácsonykor nagy hó esett. A méhek aludtak, a tyúkok és a kecskék a legelőn egész nap hiába kapirgáltak, ezért az esti szűk adagnyi takarmányért nagyon hálásak voltak.

A tojások elmaradtak. A tej elapadt. Az étel fogyott. A kamra folyamatosan apadt. Aztán egy szikrázó, jeges januári napon a lány határozott:

- Kimegyek, vadászok. Ha akarsz, velem jöhetsz – nyitott be a fiúnak kijelölt szobába. Kopogtatás nélkül.

- Ezt nem értem. Nem úgy van, hogy nem eszel állatot? Különben is, ez valami nemzeti park, nem? – Fordult hátra a hasalásban.

Hirtelen megnyúlt lábán a nadrág rövid volt. Kivillant a bokája, ahogy kalimpált.

- Pont leszarom – rázta meg a fejét Lia. – És eszek állatot. Ha muszáj.

Emil nyitotta a száját, aztán a koromfekete szemeket látva inkább becsukta. Elgondolkozott és aprót biccentett:

- Elkísérlek – határozott.

- Öltözz melegen!

Percek múlva Lia viseltes technikai ruhában, félig letolt síoverálban már az előszobában állt. Sokszor ismételt mozdulatokkal apja puskáját ellenőrizte. A tiszta fehér falak most valahogy fakók voltak.

A szürke, téli majdnem fényben még a meleg fabútorok is szürreálisnak tetszettek. Úgy látszott, hogy bármikor eltűnhetnek. Emil ebből láthatóan mit sem látott. Könnyedén csevegve öltözködött. Az idősebb pedig oda sem figyelve inkább a falat figyelte, hogy véletlen nem közeledik-e. Ám csak a lelke nyomasztotta.

Hogy ölni fog. Hogy egy élőlény bánja, hogy a gyomra korog. Pont ezért hiába tiltakozott benne az a kis hang. Enni akart, úgyhogy zokszó nélkül elindult. Nem telt bele fél óra, és a két fiatal a hóban baktatva, szánkót maga után húzva már az erdőt járta.

- Hogyhogy tudsz vadászni is? Hiszen ez természetvédelmi terület? Egyáltalán lehet?

A fiúnak futni lett kedve, hogy végre kijöttek a kerítés mögül.

- Nem lehet. Úgyhogy nem tudom, tudok-e. De már sokat lőttem, és voltam jó néhány vadlesen.

- Mire lőttél akkor?

- Dobozra, meg agyaggalambokra – vont vállat Lia.

- De hogyhogy? Tök sok fura dolgotok volt…

A kérdőre vont elnézően elmosolyodott. Bakancsos lába rutinosan haladt. Szinte hang nélkül taposta a vastag havat. Akár a higany, úgy folyt át az ágak között. Nem úgy, mint a mellette csörtető Emil, aki mindenen elesett és fennakadt. Láthatóan nem barátkozott meg a természettel. Azonban ezt most egy cseppet sem bánta.

- Hát, viszonylag ritkán mentünk le. Apa azt mondta, hogy a fegyver csak arra veszélyes, aki nem tud bánni vele – révedt el az emlékekben. – Meg hát, ott volt Emma.

- Az ki?

- Láttad már a képeken. Ő a nagynéném. Apa húga – hosszú szünet következett. – Volt. A gyönyörű, fekete hajú nő. Mégis egyedül élt fent. Mármint, nem igazán egyedül, mert velünk. Igazi különc volt – magyarázta az idősebb.

Makacsul meredt előre. Sajgott a lelke, de egyszerűen már nem volt több könnye, amit a gyászban elsírhatott volna. Úgyhogy könnyek helyett a szavak szakadtak fel:

- Szinte minden képen ő is ott van. Azokban az ormótlan, agyonhasznált, szerinte kényelmes overálokban – egész ellágyult a hangja. – Vele sokat lövöldöztünk. Mindenfélére. Mármint élettelen dolgokra. Azt mondta, mindent tudnom kell, ami zombiapokalipszis közben jól jöhet.

- Akkor miért nem tudsz programozni? – kérdezte Emil egy gyerek kéretlen kegyetlenségével.

Lia elfintorodott: Hogy lehet, hogy még ezt sem érted? Visszhangzott a fülében az anyja lemondó hangja, amikor az alapvető szoftveres dolgokat magyarázta el. Halkan, lényegre törően, egyetlen felesleges szó nélkül.

Annyira szerette volna, ha büszke rá az anyja. Ha tudja érdekelni, ami őt is megmozgatja. Ha az agya nem a virágok nevére emlékszik, hanem a számtalan beírandó parancsra. Ha tudja értékelni a végtelen matematikai egyenleteket és a logikai egyszerűsítéseket. A racionalitást.

Azonban ez tőle akkor még nagyon messze állt.

Hiába nem volt rossz, rakoncátlan elméje ezerfelé szaladt, és csak akkor tudott fókuszálni, ha valamit ténylegesen csinált. A nő elegáns, nyugodt, nyílegyenes gondolatai a gyereke agyának tökéletes ellentéte voltak.

Mintha nem is az ő lánya lett volna.

A higgadt mérlegelése. Az elvont gondolkodása, amely majdnem képtelen volt a gyermeke indokainak megértése. Ennek ellenére az állandó, halk elfogadása. A csendes lemondása.

Lia szeme elfeketedett. Az egész kérdés az anyja nyomására emlékeztette. Régen vadul visszatámadott volna. Most csak nagy levegőt vett és kifújta.

Egyre gyakrabban választotta ezt.

- Mert azt hittem, felesleges. Na, gyere, kezdünk – terelte el gyorsan a témát.

- Mire fogunk vadászni? – Csörtetett mellette Emil. – Már üldözzük? A kutyákat miért nem hoztuk?

Az újdonsült vadászsegéd lelkesen körbeforgatta a fejét. Lia megcsóválta az övét:

- Ha nem hallgatsz el, hiába fagyoskodunk. Ott a les, most felmászunk. A szánkót lent hagyhatod – kúszott fel a lány egy macska ügyességével.

Nem először csinálta. Még Azelőtt, az apja hónapról-hónapra kihozta ide. Az éjben hosszan, hallgatagon ültek. A csillagok fényében gyönyörködtek. Néha az élet nagy dolgairól beszélgettek. Ráadásul puska helyett látcső volt a kezükben.

A legördülő könnycsepp az arcára fagyott, ahogy megfordult, hogy – kezét nyújtva Emilnek – a magasba húzza a fiút:

- Még jó, hogy nem vagy nagyobb – mosolyodott el.