Szöveg © Varga Polyák Csilla

Borító © Egri Mátyás

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Kiss Gergely

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-696-2

Előszó

1. Démonmentesítés

2. Biliárd – nem várt kockázatokkal

3. Dehogy vagyok varázsló!

4. Odin, az elfek... és ez még csak a kezdet

5. Találkozás a fylgjával

6. Menedék, de meddig?

7. Mágusképzés: kezdő szint

8. Nehéz kérdések

9. Amikor madarak figyelnek

10. Vívóleckék egy valkűrtől

11. Csapattag egy fura csapatban

12. Új helyzettel szembesülve

13. Korcsolyaélen

14. Óelf átok - próbaként

15. Ki „arany bölcsőbe született”

16. Mázsás terhek súlya alatt

17. Megölni egy családtagot

18. Tehát így néz ki egy elf fejedelem

19. Az istenek első szolgái

20. Megsebezve

21. A szívek mélyén

22. Életveszélyben

23. Menekülőutak üldözötteknek

24. Baljós jelek

25. Fájó veszteségek

26. Őrültségnek tűnhet

27. Ez... az a Freyr?

28. Serine fejedelme

29. Titkolt tervek

30. Róka, mentőakcióban

31. Miért (ne) menjünk fel Ásgarðrba?

32. Thor kalapácsa és mulandó életek

33. Ezeréves titkok és történetek

34. Meglepő párbeszédek

35. Ellenálló elmék és emlékek

36. Valakinek muszáj Niflheimrbe mennie

37. Loki különös szerepe

38. Újraírni, amit lehet

39. Két kraken túl nagy gáz szerinted?

40. Menny és pokol közelsége

41. Nem diplomatikusan kezelt ügyek

42. Világmegváltó kocsmai veszekedés

43. A te érdekedben

44. A sors útjai

45. Egyre közelebb, egyre nehezebb

46. Thilwith arcai

47. Airynn Fey fia

48. Freya börtöne

49. Alfheimr jövője

Epilógus

Fogalommagyarázat

– Mióta ismered Stiant? – kérdezte az egyik elf herceg Sasha Dahlgrent. Az óvárosi kastély napsütötte kertjében beszélgettek.

– Tavaly ősszel találkoztam először vele – válaszolta Sasha a mellette ülő férfira pillantva. – Valamikor szeptember elején lehetett. Egy délután mellettem termett az utcán, és azt mondta, varázsló vagyok. Álmomban sem gondoltam volna, hogy ez történik majd velem...

Hirtelen lüktetni kezdett a halántéka és elfogta a szédülés. A homlokára szorította jobb kezét. „Jól vagy, Sasha?” – hallotta az elméjében Stian kérdését. Pislogott párat és szerencsére kitisztult a feje. „Igen.” Jól kell lennie. Hetek óta arra várt, hogy végre itt legyen Serine fejedelemségében, Alfheimrben.

Kora nyár volt, a napfordulóhoz közel, nyugalmat árasztott körülöttük minden: a bársonyos fű, a fák ezerzöld lombja, az erdő susogása és az ég, mely épp olyan kék volt, mint az asztalnál helyet foglaló elfek szeme.

Sasha a két herceget nézte, akik vele szemben ültek. Vestan és Ruven Thywenn nagyjából tizévesek lehettek, fiatalabbak nála pár évvel. Nem tudta róluk levenni a tekintetét. Hirtelen egy emlékkép villant fel a szemei előtt: ugyanez a kert, csak télen, és a két herceg egy hatalmas fekete kutyával játszik a hóban, nagyjából ötévesen. Ez már megint nem az ő emléke... Mély levegőt vett. A fejében mintha ólomsúlyok ütődtek volna össze. „Ismét kezdődik ez az átkozott fejfájás.” Egyre távolabbról hallotta Stian hangját, ahogyan a mare démonok támadásairól mesél a többieknek.

Tíz hónappal korábban, Svédországban

Késő este volt már, sötétségbe burkolózott a város.

A néhány éve épült tömbház negyedik emeleti lakásának erkélyén egy férfi állt: Stian Valk. Pár perce érkezett ide. Óvatosan körülnézett. A ház falához lépett, és annak árnyékába rejtőzve kifújta magát. Bal kezében egy iránytűhöz hasonló kis szerkezetet tartott. Először egyik ujjával megütögette, majd jobb tenyerét rátette a műszerre. Aztán elemelte kezét, és megnézte az eredményt: az üvegszelencébe zárt, fénylő irányjelző tű párszor körbepördült, de csakhamar megállt, és ismét befelé, a lakás irányába mutatott. A férfi közelebb húzódott az egyik ablakhoz és bepillantott.

A szobában több lámpa is égett. Nagyjából középen egy kisebb, kerek étkezőasztalnál egy tizenéves fiú és egy negyven év körüli férfi vacsorázott. Széthajtott pizzásdobozok, ketchuposüveg és üdítőspalackok voltak előttük. „Apa és fia”, gondolta Stian. „Hasonló vékony alkat, csontos arc, rövid, barna haj. És ahogyan esznek, szinte ugyanúgy támasztják meg a bal könyöküket az asztallapon, egy-egy szelet pizzát egyensúlyozva a tenyerükön.”

Aztán Stian tekintete továbbvándorolt. Az ablakkal szemközti fal mellett kisebb-nagyobb kartondobozokat látott, oldalukon feliratokkal. Bár a komódra már kihelyeztek egy keretbe foglalt fényképet, a polcok még jórészt üresek voltak. Sehol egy könyv, egy növény vagy apró tárgyak, semmi, amitől egy lakás otthonosabb lehet. „Nem régen költözhettek ide. És nem igazán rendezkedtek még be.”

Stian balra nézett. A falra szerelt tévén a késő esti híradó ment. A stúdióban arról beszélgettek, hogy az idei volt a valaha mért legmelegebb augusztus Svédország-szerte. Majd egy újabb hírblokk kezdődött, de azt már nem követte, inkább újra az asztalnál ülő fiút figyelte.

Miután befejezte az evést, a srác hátradőlt a székén, és nyújtózott egyet. Az apja nekiállt leszedni az asztalt, kezében a pizzásdobozokkal és az üvegekkel kiment a szobából.

A fiú átsétált a kanapéhoz és lezuhant rá, ahogy csak a kamaszok képesek egy ágyra vetni magukat, majd hasra fordult. Felkönyökölt, elővette a zsebéből a mobiltelefonját, azt nyomkodva néhányszor csatornát váltott a tévén, míg talált magának egy biliárdmeccset. Egy ideig nézte az adást, aztán végül belealudt a két, fekete inget viselő biliárdjátékos küzdelmébe.

A srác apja nem sokkal később visszatért, leállította a tévét, és elkezdte lekapcsolni a lámpákat. Egyetlen tompa fényű állólámpát hagyott égve, a szoba hátsó sarkában. Kivett a fal mellett álló papírdobozok egyikéből egy könnyű nyári plédet, betakarta vele a fiút, megsimította a vállát, és kisietett a szobából.

Kint az erkélyen Stian lassan, nesztelenül megfordult. Végigpásztázta az utca túloldalán álló háztömböt. Nem szűrődött ki fény már egyetlen ablak mögül sem. „Lássuk, mi lesz!”

Nem kellett sokáig várnia. Először csak egy hűvös fuvallatot érzett a homlokán. A korláthoz lépett. Zsebébe rejtette az eddig kezében tartott kis irányjelző műszert. Körbenézett, majd kihajolt balra, abba az irányba, ahonnan nemrég ő maga is érkezett. Az arcába csapódó, metszően hideg szél miatt résnyire összehúzta a szemét. „Ide jön egy.” A mellkasa elnehezült. Halk sóhajtással kifújta a levegőt.

Fent az égen, a hold halványsárga, kerek korongja elé, mintha csak gomolygó füst áramolna, egy felhő úszott be.

Az úttest felett, a negyedik emelet magasságában egy haloványszürke szörnyeteg lebegett – emberi szem számára észrevehetetlenül. Lassan, fokozatosan közelített az erkély, illetve valójában a lakásban alvó fiú felé.

Stian még nem látta, de jól tudta, mivel áll szemben: egy mare démon érkezett. A férfi lehunyta a szemét, és átlépett a démon terébe, az álmok földjére.

A szörnyeteg ott volt, közvetlenül előtte a levegőben, pont, ahogyan várta: rondán és büdösen. „Nem elég, hogy ijesztőek? Miért kell még ázott öszvérszagot is árasztania mindnek?” A férfi próbált csak a száján át levegőt venni. Nyelt egyet. „Mindegy. Mindjárt úgyis vége lesz.”

A rém hamuszín, csontos fejét hosszú, hínárszerű haj keretezte. Vékony, inas karjait foszladozó, csíkokra szabdalt, dohos-szürke ruha fedte. Koponyáját jobbra, majd balra fordította. Szemüregei üresen tátongtak: nem látott semmit abból, ami körbevette. A démon mozgását valamiféle szaglás, egy ősi, mély érzékelés vezette, és távoli urának parancsa irányította a tetteit. De felszegett orrnyerge azért jelezte, hogy valami zavaró dolgot ő is érez, valamit maga körül most figyel.

„Ezt a gyereket felejtsd el!” Stian előrenyújtotta karját, a mellkasánál fogva megragadta az előtte lebegő bestiát, majd egy hirtelen mozdulattal kettétépte.

A mare démon holt arcán még átsuhant egy néma sikoly, majd jeges szisszenéssel megsemmisült. A férfi lehajolt az erkély korlátja mellé, hogy elkerülje a szellemtestből szerteszét pattanó hidegkék szikrákat.

Rövid ideig így maradt, előredőlve, kezeit két lába közé szorítva, sajgó tenyereit egymás felé fordítva. Vett pár mély lélegzetet, majd felegyenesedett, és az álmok világát hátrahagyva visszatért a valóságba.

Ismét a ház falához lépett, és oldalvást nekidőlt. Az érdes kőburkolat beleakaszkodott vékony kabátjának szövetébe.

Az ablakon át óvatosan újra benézett a szobába. Minden csendes volt. Az állólámpa halovány fényében látta a kanapén fekvő fiút, aki hirtelen felébredt: tétován felült, kezeivel megtámaszkodott maga mellett. Mintha a hátára akart volna fordulni, de végül, majdhogynem dühösen, oldalra vágta magát, fektében összekuporodott, és felhúzta a térdeit. Félálomban még lerúgta magáról a takarót a földre.

„Korábban már jártak nálad a démonok, ugye?” Stian az ablak hűvös üvegére tette a tenyerét. – Ma éjjel nyugodtan alhatsz, kölyök! – suttogta. Szétnézett, egy mozdulattal felugrott az erkély korlátjának szélére, majd elrugaszkodott, fel, az ég felé. Karjait kitárta a levegőben, és egy töredékmásodperccel később már sólyommá válva siklott tovább.

***

A következő két éjszakán Stian újra megjelent az erkélyen. Az első éjjel végig ott maradt, pirkadatig őrt állt, illetve ült. Nem történt semmi. De csak azután távozott, hogy a hajnali napfény első sugarai elkezdték átszínezni a környező háztetőket.

Másnap sűrű, szakadó esőben repült ide. Nem szerette, ha szétázik a tolla, de még mindig jobb megoldásnak tartotta ezt, mint egy varázslattal távolról odaugrani egy ismeretlen család balkonjára. Voltak rossz tapasztalatai a korábbi évekből. Az emberek így nyár végén képesek egyik napról a másikra egy rakás óriáskaktuszt kipakolni a teraszukra vagy kint hagyni éjszakára nagy testű és vérmes kutyájukat. Nem kezelhetetlen problémák ezek sem, persze, de nem kellemes szembesülni velük, mikor épp megérkezel.

Miután az erkélyre ért, Stian újra emberi alakot öltött, és azon nyomban be is húzódott a fal mellé, a sarokba. Az éj sötétje tökéletesen elrejtette őt.

Még jó ideig tartott a vihar: a távolban villámok cikáztak, és mennydörgés járta át a párás, nehéz levegőt.

Aztán a zivatar csillapodni kezdett, és csakhamar megjelent egy démon. „Mennyire jól tudják, hogy kit keressenek...” A férfi megrázta a fejét, majd magában még káromkodott egyet. „Holnap végre hétfő, valahol a városban csak el lehet csípni délután egyedül ezt a gyereket... Sasha Dahlgrent.” Az előző nap reggelén megnézte a lakáshoz tartozó névtáblát lent, az épület földszintjén, a bejáratnál: az apja neve mellett a fiúé is szerepelt rajta.

Mire a tervezésben idáig jutott, már cselekednie kellett. Hasonló módon ölte meg ezt a rémet is, mint két nappal korábban a másikat.

Miközben a lény szertefoszlott az éjszakában, ő most is lehajolt, védelmet keresve a fagyos szikrák zuhataga elől. Azután kinyitotta a szemét, visszatért az álmok világából, de nem indult tovább. Leült az erkély kövezetére, és ott maradt még jó ideig, hátát a korlátnak döntve, karjait térdeire támasztva. Kétség és keserűség szorította a mellkasát. „Vajon az Aranyba Öltözött mikor fogja elrendelni, hogy kövessék szigorúbban nyomon, hol és miért hal meg egy-egy mare? Bár számára e démonok léte értéktelen – fogyóeszközök csupán –, de néhányuk halála jelezhetné, hol ütköztek ellenállásba... Vagy Käll valahogyan megpróbál védeni minket, és eltitkolja a fejedelem elől a veszteségeket? De bárhogyan is: meddig érdemes még így küzdenünk? Az istenekre! Mennyivel lehet még ez a harc kilátástalanabb és egyenlőtlenebb?”

Hétfő délután Sasha Dahlgren hátán sporttáskával sietős léptekkel vágott át a focipálya melletti füves részen. Az iskolából sétált át ide, a város ifjúsági központjához. Nem volt nagy táv, de alig várta, hogy beérjen az épületbe. Zavaróan száraznak és melegnek érezte a levegőt.

Valaki utánakiáltott a focipályáról, de nem foglalkozott vele, ahogyan a neki szánt füttyszóval sem. Csak ment előre. Tudta, hogy kiknek a hangját hallja. Néhány osztálytársa rúgta ott a labdát pár másik gyerekkel. Ő szinte soha nem focizott. Senki sem akarta, hogy beálljon: sem ő, sem az osztálytársai.

Bár még csak néhány hét telt el az iskolakezdés óta, de Sasha már rájött, hogy ebben az osztályban a foci húzza meg a választóvonalat a „többség” és a „többiek” között. Ez volt az ötödik vagy hatodik iskola, ahová járt. Az apja munkája miatt nagyjából évente költöztek: új város, új iskola, új osztály. Tizenéves korára már rutinja volt az állandó újrakezdésben.

Ám ennek a városnak volt egy vitathatatlan előnye a korábbiakhoz képest: az iskolától csak egy kőhajításnyira volt az ifjúsági központ. Vagy kettőre. De ami a lényeg: elég közel.

A háromszintes, modern épületet sportpályák vették körbe, meg egy hatalmas park: ősöreg tölgyekkel és terebélyes juharfákkal, metszett bokrok és tuják tömkelegével, narancsszín és bordó virágágyásokkal a zöld füvön, széles, kanyargó sétányokkal és halványsárgára festett padokkal az utak mentén, meg persze szüntelen madárcsicsergéssel és méhzümmögéssel.

A központ számtalan programot kínált a betérő diákoknak, de Sasha csak egy dolog miatt járt ide: hogy biliárdozhasson, órákon át, egyedül, mindent feledve. Az otthoni videojátékok mellett mostanában ez volt a kedvenc időtöltése.

Amint átjutott a földszinti forgóajtón, végre hűvösebb és könnyebb levegő vette körbe. Fellélegzett. Elsietett az oldalfolyosó felé, majd át az üres aulán, és végre ott volt: a biliárdteremnél.

Miután összeszerelte saját dákóját és felrakta a golyókat az asztalra, bemelegítésként szétlőtte őket, hogy azután sorra „leszedje”, azaz bejuttassa egy-egy lyukba. Majd felkészült a szokásos gyakorló feladatokra: alaplökések és lövések különböző szögekből a biliárdasztal hosszú és a rövid falai mentén. De zajt hallott, ezért megállt és felnézett.

Két fiú megpróbált bejutni a terembe egy másik bejáraton át, a park felől. Sasha remélte, hogy az az ajtó zárva lesz, mert felismerte őket: az osztálytársai voltak. A focipályáról a kerti büfé felé mehettek, amikor meglátták őt. „A fenébe is! Miért kellett észrevenniük?” Nem mozdult, levegőt se vett – a fejében gondolatok cikáztak, miközben feszülten várt.

Az ajtó végül nyikorogva kinyílt, és a két fiú belépett.

– Szia, Sash’. Bejöttünk hozzád, hogy ne kelljen egyedül lenned – mondta egyikük magabiztos képpel.

Sasha egy szót sem szólt. Nem először élt át hasonló helyzetet. Abban bízott, hamarabb békén hagyják, ha nem válaszol. Még csak a szemükbe sem nézett. De a hallgatása inkább felbőszítette őket.

– Finn, én azt látom, hogy ez nem is örül nekünk – hallotta a másik gyerek, Gil hangját. – Igaz ez?

Sasha nem válaszolt. Tudta, hogy nincs jó válasz. Finn és Gil piszkálni akarják őt, ezért jöttek be. Bármit csinálhat, igazából mindegy. Gyűlölte ezt. Végtelenül gyűlölte, hogy mindig megtalálják az ilyen seggfejek. És ilyenkor persze senki sincs itt, aki megvédené, aki elzavarná őket... Kirázta a hideg.

Csak állt a biliárdasztal mellett tehetetlenül. A terem hátsó falánál lévő széksorokra tévedt a tekintete. „Mintha ülne ott valaki. Egy férfi.” De csak egy pillanatig tartott ez a furcsa gondolat, aztán elmúlt; pislogott egyet, és rájött, hogy a kintről érkező napsugarak tréfálhatták meg a szemét.

– Játszunk egy meccset, jó? – szólalt meg újra a Finn nevű fiú, majd az asztal alá nyúlva kiemelt két dákót, és az egyiket átadta Gilnek. Aztán kezébe vette a háromszöget, a biliárdasztalra tette, és egymás után beledobálta a golyókat.

– Nem akarok meccset játszani. Épp indulni készültem – mondta Sasha csendesen. A torkát rugdosták már a szívdobbanásai.

– Nem vagyunk elég jó ellenfelek neked? Akkor csináljuk úgy, hogy mi kétszer jövünk, egymás után, te meg csak egyszer!

Sasha nézte a két másik gyereket. Mindkettőnek rövidre vágott, kefeszerű, szőke haja volt, valószínűtlenül kék szeme és egészen világos bőre, amely a nyár végére nem lebarnult, hanem inkább vöröses színű lett. Lepirult tarkójuk meggyűrődött, ahogyan az asztalra támaszkodva kajánul ránevettek. „Ketten vannak, és nem félnek használni az erejüket.” Már látta korábban az iskolában, hogyan kennek fel valakit a falra vagy pakolnak be akarata ellenére egy szekrénybe. Eddig ő megúszta... Eddig...

– Nem játszom – válaszolta, majd elkezdte szétcsavarozni a saját dákóját, hogy a tartójába eltegye. Remélte, nem látják, hogy remeg a keze.

– Ne szedd szét! – lépett elé Finn, zavaróan közel. Jó fél fejjel magasabb volt nála. – Az lesz a tét. – Vastag ujjával megbökte a kékesfekete fényű, 52 inches dákót. – Ha nyersz, nem kell kölcsönadnod nekem – mondta és színpadiasan kacsintott egyet.

– Nem veheted el, ezt te is tudod – felelte Sasha, és közben hátrált egy kicsit.

– De hát nem veszem el – röhögött az arcába a másik gyerek. – Te adod kölcsön nekem. Érted?

Finn megperdült, az asztal fölé hajolt, és szétlőtte a golyókat. Néhány teli és csíkos mellett a 8-as számú fekete is a biliárdasztal egyik zsebében végezte. A srác, szemében azért némi bizonytalansággal, hátranézett. – Első körben még nem baj, igaz? – és fejével a 8-as golyó után intett.

– Nem. A kezdőlökésnél nem számít hibának, ha leesik a fekete. Csak innentől kezdve jelenti azt, hogy elveszítetted a meccset. – Sasha az asztalon színezéssel jelölt pontra mutatott: – Tedd oda vissza!

Finn kivette a lyukból a fekete golyót, és a jelzésre helyezte. – Gil, te jössz! Mi a csíkosakkal vagyunk – mondta, majd megszívta az orrát. A dákó egyik végét a cipői közé fogta, a másik végére pedig rátámaszkodott az álla hegyével.

Gil sem sokat teketóriázott, erőből meglőtte a fehér golyót, arra, ahol a legtöbb csíkosat látta egymáshoz közel. A golyók az ütközés után szétfutottak, lelassultak, majd megálltak, egyet kivéve. Egy csíkos golyó tovább mozgott az asztalon, majd lendületesen megindult a fekete felé, hogy azután maga előtt tolva belökje az egyik középső lyukba, majd utánaessen.

– Vége – mondta Sasha halkan. Odalépett az első széksoron heverő táskájához, és közben próbálta felmérni, a terem két kijárata közül vajon melyik lehet hozzá közelebb.

– Ez csalás volt! – kiáltott rá dühösen Finn, és dákóját a földre lökte.

Gil is ledobta az dákót, majd egy gyors mozdulattal megragadta Sashát. – Nem mész sehová, te nyamvadt! – sziszegte, és egyik kezével olyat szorított a fiú karján, hogy az fájdalmában elengedte a dákóját. Egy másodperccel később Gil a másik kezét Sasha mellkasa elé fonta, az izzadt, izmos kar innentől kezdve nem engedte moccanni őt.

Finn láthatta, hogy Sasha nem tud szabadulni Gil szorításából. Lassan belenyúlt az asztal hozzá legközelebb eső zsebébe. Ott – a feketével együtt – eddigre már három golyó lapult.

Sasha pontosan tudta, mire készül Finn... Hozzá akar vágni egy golyót, míg Gil fogva tartja őt. Majd még egyet. Majd még egyet. Riadtan nézte a lyukban eltűnő kezet.

Megfeszültek a lábai, a vállai, de hiába... „Esélytelen...” Az agya lázasan zakatolt. „Mégis mit tegyek?” Aztán valami megváltozott benne. Lelassult, elhomályosult, majd ismét élessé vált minden...

Amint Finn az egyik golyót a tenyerébe fogta, a másik kettő szorosan a kézfejéhez és hüvelykujjához simult. Képtelen volt elengedni a megfogott golyót vagy kiemelni kezét a zsebből. Még közelebb mozdultak egymáshoz a golyók. Majd még közelebb...

– Mi a franc ez? – kiáltott fel a nagydarab gyerek, és a másik kezével is odakapott, de hiába, a három golyó bilincsként fogta a kézfejét. – Nem tudom kivenni a kezem! – ordította és az egyre inkább őrlő, szorító fájdalomtól már könnybe lábadtak a szemei. – Gil, segíts!

A barátja először értetlenül bámult rá, aztán, némi fáziskéséssel, elengedte foglyát, majd odalépett Finnhez. Sasha pedig a következő pillanatban felkapta a dákót, vállára rántotta táskáját, és kimenekült a teremből.