Date: 2026-09-17
Publisher: General Press Kiadó

Zajácz D. Zoltán

HALÁL A VURSTLIBAN

Copyright © Zajácz D. Zoltán, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

ISBN 978 615 104 253 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA
Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL
Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

A vurstliban az ős-Fonográf mellett,

Hol a Radetzky-mars recsegve hallható,

Még a jövőbe látó Messalina se tudja,

Hogy a háború mikorra várható.

(Tolcsvay László – Bródy János: A vurstli)

A szerző előszava

A huszadik század elejének Budapestje egyszerre volt diadalittas és nyugtalan: lassanként elmúlt ugyan a millenniumi ünnepségek mámoros önbizalma, a város mégis úgy érezte, hogy most kezdődik csak igazán az élete.

Történetünk idején, 1911-ben az utolsó békeévek egyikében vagyunk. A Nagykörúton – Bécset megelőzve – elkészül a teljes elektromos közvilágítás, esténként élénk társasági élet zajlik, a körúti kávéházakat írók, újságírók, tőzsdeügynökök, színészek népesítik be.

Márciusban az Andrássy úton megnyitja kapuit a Párisi Nagy Áruház.

Három évvel korábban, 1908-ban útjára indul a Nyugat, a századelő legjelentősebb szellemi műhelye, olyan szerzőkkel, mint Ady Endre, Babits Mihály, Kosztolányi Dezső, Móricz Zsigmond.

A hírlapírás is az aranykorát éli: 1910-ben jelenik meg először Az Est, a modern tömegsajtó első igazi képviselője, amely gyorsan, élesen és könyörtelenül figyeli az időközben világvárossá fejlődő Budapest mindennapjait.

A Városliget ekkor a polgári szórakozás és a népi zsivaj furcsa határvidéke. 1909-ben megkezdik a Széchenyi Fürdő építését. A következő évben nyit a Gundel étterem, ahol a gasztronómia rangot és egészen újfajta értelmezést kap.

A Vurstli ekkortájt már túl van a fénykorán: a pestiek még mindig kedvelik ezt a tarka ligeti világot, de alig egy év múlva a Meinhardt család által alapított szomszédos Angol Park korszerűbb játékaival, új mulatóhelyeivel elhódítja majd tőle az igényesebb vendégeket. Ettől kezdve jobbára csak a szegényebb rétegek: cselédlányok, kimenőjüket töltő bakák látogatják. Ezzel megkezdődik a Vurstli lassú hanyatlása, amely a háború idején éri el a mélypontját.

A Vurstli, ha komoly nehézségek árán is, de túléli az első világháborút, a régi hírnevét azonban már sosem nyeri vissza.

De ne szaladjunk ennyire előre! 1911 őszén, amikor ez a történet játszódik, a Vurstli még nagyon is él. Három színházával, cirkuszaival, körhintáival, céllövöldéivel még képes hétről hétre elvarázsolni a könnyű kikapcsolódást kereső középosztályt.

A háttérben, kissé távolabb a színes díszletektől azonban már ott tornyosul egy baljós árny: a háború árnyéka.

PROLÓGUS
Budapest, 1911. szeptember 3.

A Vurstliban sötétedéskor kezdődött csak igazán az élet. A városligeti fák között sorra gyúltak ki a gázlámpák, sárgás fényükben szinte remegett a poros levegő.

A gramofonból egy katonazenekar a Rákóczi-indulót fújta, arrébb egy verklis próbálta túllicitálni, miközben a céllövöldékből időnként éles csattanás hallatszott. A levegőben a cukor, a sör és az emberi izzadság szaga keveredett – a Liget saját parfümje, amit csak az ismerhetett, aki egyszer már végigsétált a deszkákkal kirakott sétányon.

A közönség vegyes volt: csipkekesztyűs kisasszonyok és elnyűtt gallérú segédurak, kalapos cselédlányok és borvirágos orrú, nyugalmazott altisztek, néhány álmodozó újságíró, akik az élet színes vásznát keresték itt, és pár fiatal színinövendék, akik az olcsó pezsgő mellett ülve próbálták elhitetni magukkal, hogy máris ünnepelt csillagok.

A körhinta nyikorgott, ahogy a falovak lassan forogtak a gyerekek sivalkodása közepette. A tükrös bódéban egy jósnő kártyát vetett, sötét szeme mindentudóan csillogott. Az a fajta volt, aki pár fillérért jósol szerelmet vagy veszedelmet – mindegy, csak borzongató legyen.

Odébb a mutatványos sátorban egy bajszos erőművész súlyzót emelt, míg a porondon egy idomított medve ormótlan táncát ropta. A ponyvaszínházban aznap este a Rózsa Sándor kalandjai mentek, a közönség füttyszóval és tapsviharral éltette a hős betyárt.

Az italmérésben harmonika szólt, a sör ráfolyt a zsíros abroszokra, miközben néhányan arról vitatkoztak, vajon tényleg lesz-e háború az osztrákok és a szerbek között. A vendéglős legyintett:

– Mindig riogatnak a háborúval, aztán végül csak a sör drágul.

Amikor leszállt az est, a Vurstli tovább lüktetett, mint egy külön kis világ a város szívében – egyszerre nyers és álmodozó, olcsó és varázslatos.

A Vurstli élt: szinte magához ölelte a szórakozni vágyókat, hogy élményekkel gazdagon térjenek majd haza – ám aki nem vigyázott, az könnyen ottmaradhatott…

ELSŐ FEJEZET
Az ismeretlen holttest
Budapest, 1911. szeptember 4.

A Gundel étterem nagy ablakain tompán szűrődött be a Városliget kora őszi fénye. Odakint poros kavics ropogott a sétálók cipője alatt, bent viszont elegáns, hűvös félhomály uralkodott. A felszolgálók makulátlan, fekete zakóban, kifogástalan mozdulatokkal forgolódtak az asztalok között.

Boda Dezső budapesti rendőrfőkapitány katonásan, egyenes derékkal ült a székén. Előtte tiszta, keményített, hófehér abrosz, rajta vastag falú porcelántányér.

Húslevest rendelt lúdgégetésztával, aranysárga lében úszó zöldségekkel; olyan leves volt ez, amellyel nem illett sietni. Kanalazás közben a terem hangjait figyelte: a halk beszélgetéseket, a porcelán koccanását, az evőeszközök fémes csengését.

Másodiknak borjúpörkölt érkezett galuskával, a szaft sűrű, paprikától mélyvörös, pontosan olyan, amilyennek lennie kell. Mellé egy pohár vörösbort hoztak, szekszárdi lehetett, száraz, fegyelmezett ízű. Boda csak keveset ivott belőle – szolgálatban nem engedett meg magának többet.

Jólesett ez a rövid pihenő: az étterem zárt világa, ahol minden a helyén volt, és ahol a város zaja – legalább egy ebédnyi időre – kint maradt a Liget fái között.

Egy pillanatra még azt is megengedte magának, hogy ne gondoljon semmire. Ekkor enyhe légáramlat futott át az asztalok között.

A felszolgáló fél lépéssel hátrébb húzódott, és Boda látóterében feltűnt egy egyenruhás alak. A rendőr a kezében tartotta a sapkáját, tétován állt egyik lábáról a másikra. Annyira fiatal volt, hogy még a bajsza sem serkedt ki rendesen. Nem illett bele a Gundel fehér abroszos világába; olyan volt, mint egy folt a frissen vasalt ingen.

– Főkapitány úr… – kezdte halkan, de a hangja elárulta az izgalmát. – Jelentem alássan, a Vurstli területén… holttestet találtak.

Boda letette a villát. Nem sóhajtott, nem káromkodott, csak egyetlen, alig észrevehető mozdulattal megtörölte a száját a szalvétával. A palacsinta maradéka ott gőzölgött előtte, befejezetlenül, mint egy félbehagyott mondat.

– Férfi vagy nő? – kérdezte nyugodtan.

– Fiatal férfi, uram. A körhinták mögött. Egy mutatványos talált rá.

Boda bólintott. Felállt, begombolta a zakóját. Egy utolsó pillantást vetett az asztalra, mintha elbúcsúzna tőle – a porcelántól, a rendtől, a csendtől.

A Városliget odakint ugyanaz maradt, de ő már tudta: az ebéd véget ért, és a Vurstli zajos, olajos szagú világa vár rá, ahol a Gundelben megszokott rendhez képest semmi sincs igazán a helyén.

– Mutassa az utat, fiam! – szólt oda az egyenruhásnak.

Gyalog indultak el, hiszen csak néhány percnyi sétára voltak a tetthelytől.

A Vurstliban a nyikorgó körhinták fölött a vénasszonyok nyara fáradt, meleg levegője lebegett. A vászonra festett háttér, a kerengő lovak látványa egyetlen homályos látomássá folyt össze a főkapitány szeme előtt, miközben minden egyes lépése alatt halkan ropogott a finom kavics.

A holttest ott feküdt a körhinták mögött álló bódék takarásában. Boda Dezső rögtön felfigyelt a kisebb csoportosulásra: az egyenruhások elszántan próbálták távolabb terelni a bámészkodókat.

Székely Gyula detektív, amint meglátta a főkapitányt, eléje sietett.

– Jelentem, Winkler doktor épp most vizsgálja a holttestet…

– Vezessen oda!

Boda kedvelte a kissé magának való, különc orvost. A doktor egy rendőr segítségével épp visszafordította a testet a hátára, abba a helyzetbe, ahogy megtalálták.

– Harminc körüli, jól öltözött, ápolt férfi. A halál oka valamilyen hegyes tárgytól származó sérülés a koponya hátsó részén.

– Leütötték?

– Leütötték, vagy hanyatt esett, és beverte a fejét. A cipője sarkán friss horzsolás nyomait találtam, ami azt jelenti, hogy valaki a hóna alá nyúlva vonszolta idáig.

– Tehát nem itt halt meg?

Az orvos megrázta a fejét.

– Aligha. Akkor a seb mérete alapján a feje alatt jóval nagyobb vértócsának kellene lennie. Talán a közelben történt, de az sem kizárt, hogy a testet fiákeren hozták ide.

– Meg tudja becsülni a halál időpontját?

Az orvos mélyet sóhajtott.

– A merevség már kiterjedt valamennyi ízületre, vagyis legalább tizenkét órája halott. A boncolás során a gyomortartalom elemzése többet elárul majd. De figyelembe véve a hőmérsékletet is, a halál úgy este nyolc és éjjel kettő között állhatott be.

A főkapitány lehajolt a holttesthez, hogy jobban szemügyre vehesse. Valóban fiatal férfi volt, keskeny bajusza gondosan nyírt, az arca vékony, finom metszésű. A vonásain még ott ült a meglepetés, mintha nem lett volna ideje felfogni, hogy ami történik vele, az visszafordíthatatlan és végleges.

Sötét, jó szabású zakót viselt, alatta mellényt. A legfelső gomblyuk üresen tátongott, a szövet enyhén megfeszült körülötte. A zsebóra lánca elszakadt, az óra pedig nem volt a mellényzsebben. A tettes minden bizonnyal egyetlen mozdulattal tépte le a láncról.

Az ing keményített gallérja kissé elmozdult, de makulátlan maradt, a nyakkendő azonban, amely korábban alighanem mérnöki pontossággal lehetett megkötve, kissé félrecsúszott.

A férfi nadrágja sötét szövetből készült, élére vasalva, cipője fényesre kefélve, mintha nem sokkal korábban még fontos találkozóra igyekezett volna. Nem volt rajta semmi fölösleges: sem gyűrű, sem feltűnő ékszer. Olyan ember benyomását keltette, aki hitt a rendben, a kiszámíthatóságban – és akinek az élete talán épp ezért ért véget a Vurstli zajos, szabálytalan forgatagában.

Boda Dezső ösztönösen úgy érezte, hogy ez az ember nem ide tartozott. Nem a körhinták és a mutatványosok közé, nem ebbe a lármás, olajszagú délutánba. És aki idehozta, az pontosan tudta ezt.

– Semmilyen iratot nem találtak nála? – fordult Székely detektívhez.

– Semmit, főkapitány úr. A zsebeit módszeresen kiürítették. Se igazolvány, se pénz, se óra, se cigarettatárca.

– Meg kell tudnunk, ki lehet. Ránézésre talán valamilyen tisztviselő.

Boda felpattintotta a zsebórája fedelét.

– Mindjárt egy óra lesz. Csodálom, hogy a sajtó nem fogott még szagot. Maga és az emberei kérdezzenek ki mindenkit a Vurstliban, aki él és mozog! Talán látták már itt az áldozatot korábban is.

Székely bólintott, és alig észrevehetően meghajolt.

A körhintás legényekkel kezdte. Nem szívesen hagyta volna rá őket a beosztottjaira, mert ezektől a fiúktól olykor még a rendőrök is féltek. Ők voltak a Vurstli fenegyerekei, akik időnként ölre mentek egymással a cselédlányokért, és olykor még a késeléstől sem riadtak vissza.

Az egyik legismertebb figura, Sengel Tóni kiköpött egyet oldalra, mielőtt válaszolt volna:

– Itt sokféle ember megfordul. Akad belőlük az ő fajtájából is. Az ember összekeveri őket.

A kollégája, aki szintén látta a holttestet, beszédesebbnek bizonyult.

– Na azért, Tónikám, akinek olyan nője van, mint neki volt, azt azért megjegyzi az ember… Emlékszel? Azt mondtad, hogy bármikor ingyen felültetnéd a körhintára.

Ahogy nevetett, kilátszottak a sárgás fogai. A kezében olajos rongyot szorongatott.

Székely detektív rögtön érezte, hogy ez már egy olyan nyom, amelyen el lehet indulni.

– Meg tudná mondani, hogy nézett ki a barátnője?

A legény megvakarta a fejét.

– Hogy is mondjam csak… Igazi úrilány volt. A kalapja, a ruhája, a mozgása. Na és a nevetése… Nem is tudom… Olyan szép volt, akár egy színésznő.

– Többször is látta őket együtt?

A fiatalember elhajtott az arcáról egy szemtelen legyet.

– A nyár eleje óta rendszeresen kijártak ide. Az a lány… A magunkfajta csak álmodozhat ilyenről… A cimborám mondta is, hogy szívesen lecsapná a férfi kezéről… Így van, Tóni?

A másik úgy nézett rá, hogy ha pillantással ölni lehetne, akkor máris lett volna egy második holttest.

– Túl sok a szöveg, Szepi. Nem azt mondtad, hogy megolajozod a gépet?

Szepit is kemény fából faragták, de Tónival ő sem mert ujjat húzni. Szó nélkül visszament a hintát forgató motorhoz.

Székely detektív tisztában volt azzal, hogy itt nem fog többet megtudni. Megigazította a zakója hajtókáját, és elindult a céllövöldés bódék felé.

Ahogy közeledett, egyre hangosabb lett a bódé fémoldalán szétlapuló ólomgolyók csattanása.

Egy kimenőjét töltő baka gondosan célzott, majd elsütötte a flóbertpuskát. Talált. A jobbján álló cselédlány ujjongva tapsolt, és boldogan vette át a mutatványostól a tükrös mézeskalács szívet.

Székely magához intette az egyik céllövöldést. Nem kellett elővennie az igazolványát, lerítt róla, hogy rendőr.

– Megnézte a holttestet a ringlispíl mögött?

A férfi zavartan állt egyik lábáról a másikra.

– Igen, kérem. Mindenki megnézte. Már úgy értem…

Nem fejezte be a mondatot.

– Tudja, ki volt? Látta már korábban is itt?

– Ami azt illeti, láttam.

Székely érezte, hogy harapófogóval kell majd kihúznia belőle minden egyes szót.

– Egyedül? Társasággal? – kérdezte végtelen türelemmel.

A férfi beletörölte az orrát az inge ujjába.

– Mindig egy nővel jött. Egy nagyon szép nővel. A nő sokkal jobban lőtt célba, mint ő.

– Tudja, hogy mifélék voltak?

– Nem én, kérem. De finom ember volt. Mármint a modora alapján. Ahogy beszélt.

– És a nő?

– Hát nem cselédlány volt, az biztos. Talán nevelőnő vagy tanító kisasszony. Esetleg színésznő.

Székely Gyula arra gondolt, hogy talán ez a titokzatos szép nő lehet a rejtély kulcsa. Mindenképpen meg kell találniuk. Igen ám, de hol keressék?

A Vurstliban három színház is működött, ám a detektív nem tartotta valószínűnek, hogy ezek valamelyikében játszik. És persze az sem biztos, hogy színésznő. Mindegy. Ha a mai halálesetről írnak az újságok, biztosan jelentkezni fog. Kivéve, ha köze van a férfi halálához.

Székely elindult, hogy megkeresse az embereit, és megtudja, mire jutottak. Az útja újból a körhinta mellett vezetett el, ahol időközben beindult a nagyüzem.

A gőzgép úgy fújtatott, mint egy dühös, fekete bika. A kazán oldalán csorgott a kondenzvíz, a szegecsek mentén olajos kosz csillogott. A lendkerék lassan, komótosan forgott, a szíj csattogott rajta, minden fordulónál tompán nyekkent egyet, mintha panaszkodna. A gép időnként felszisszent, ilyenkor fehér felhőt köpött a levegőbe.

A hintáslegények a gép körül forgolódtak. Karjukon megfeszült az izom, tenyerük olajosfekete, körmük alatt kosz. Nem siettek. Ráérősen mozdultak, mintha az egész Vurstli az övék lenne.

Az egyik a gőzgépnél állt, kezében hosszú karú szelep. Ha húzott rajta, a körhinta gyorsult; ha elengedte, a lendkerék lassabban fordult. Úgy bánt a géppel, mint egy lóval: nem simogatta, hanem parancsolt neki. Néha odaköpött a földre, néha belerúgott a kazán lábába, mintha csak figyelmeztetné.

A másik kettő a beszállókat igazgatta. Nem kértek, utasítottak.

– Gyorsabban, hé!

– Húzódj beljebb, te liba!

Ha egy cselédlány túl sokáig nevetett, vagy visszaszólt, összenéztek, vigyorogtak. Tudták, mekkora ázsiójuk van itt.

A jobb érzésű emberek ösztönösen távolabb húzódtak tőlük. A rendőr, aki a sétány végén állt, nem nézett oda. Ismerte őket. Tudta, hogy egy szó, egy rossz pillantás elég, és máris kés villan, ököl csattan, vér folyik a fűrészporos földre.

Amikor a körhinta csúcsra járt, a hintáslegény hirtelen rántott egyet a szelepen. A láncok felsivítottak, a székek még kijjebb repültek. Vége-hossza nem volt a sikoltozásnak. A legények nevettek. Ebben állt az ő hatalmuk: ők döntötték el, meddig bírja a vas, és meddig az ember.

A gőz újra felszisszent, a gép dohogott, a körhinta forgott tovább. A Vurstli élt. És akik a hintát hajtották, azok voltak benne a legveszélyesebbek…

Az Est szerkesztősége fél egy körül már meglehetősen zajos volt. Közeledett a lapzárta, mivel az újságnak délután már az utcán kellett lennie. A nagyteremben egymás mellett sorakoztak az íróasztalok, rajtuk kézirathalmok, friss lapszámok, kávéscsészék, amelyek alján már hidegre hűlt a fekete. A levegőben egyszerre érződött a nyomdafesték fanyar szaga és a dohányfüst tompa édessége. Az ablakokat hiába nyitották ki, a város zsivaja csak újabb réteget adott hozzá a hangzavarhoz.

A hírlapírók keményen dolgoztak. Nem ünnepélyesen, nem elmélyülten, hanem gyorsan, idegesen, mintha mindegyikük tudta volna, hogy amit most ír, az legfeljebb estig igaz. Tollak sercegtek, papírok csúsztak egymáson, egy-egy mondatot bizonytalan mozdulattal áthúztak, majd újrafogalmaztak, rövidebbre, élesebbre. Itt nem szerették a fölösleges szavakat.

A fal mellett kifutófiúk várakoztak, egyik lábukon billegve, kezükben borítékokkal, jegyzetekkel, sürgős és kevésbé sürgős küldeményekkel. Tudták, hogy bármelyik pillanatban rájuk parancsolhatnak, hogy induljanak, és ettől a várakozásuk feszültséggel telítődött, mint egy visszatartott lélegzet.

Miklós Andor irodájának ajtaja hol nyitva, hol zárva volt. A főszerkesztő jelenlétét akkor is érezni lehetett, amikor nem mutatkozott. A szerkesztőség ritmusát az ő tempója adta meg: gyors döntések, rövid utasítások, kérlelhetetlen időérzék. Itt minden a következő lapszám felé tartott, mintha az lenne az egyetlen fontos esemény a világon.

Fábry Pál az egyik asztalnál dolgozott, a többiekhez hasonlóan kissé előrehajolva, mintha közelebb akarna kerülni a papírhoz, mielőtt az megszökne a keze alól. Az újságírás ebben az órában nem hivatás volt, hanem állapot: figyelem, készenlét, idegek játéka.

Odakint Budapest tette a dolgát, villamosok csilingeltek, kocsik zörögtek végig a kövezeten. Idebent még senki sem tudta, hogy a Városligetben, a Vurstli poros földjén egy ismeretlen holttest fekszik, és hogy emiatt néhány percen belül itt sok minden megváltozik.

Amikor a kifutófiú belépett, a szokásos nyüzsgésben senki sem kapta fel rá a fejét. Az egyik legismertebb riporter, Tarján Vilmos asztalához sietett, és egy cédulát nyújtott át neki. Tarján gyorsan átfutotta a szöveget, és szokása szerint ráncolni kezdte a homlokát. Némi aprópénzt nyomott a fiú markába, aztán intett Fábrynak, hogy kövesse a főnök irodájába.

Az információ Prókay detektívtől származott, aki Tarján Vilmos ivócimborája volt. Miklós Andor csak egy gyors pillantást vetett a papírra, és már adta is az utasításokat.

– Pali, maga most azonnal induljon a Városligetbe! Egy rövid, de hatásos beszámolót kérek a helyszínről.

Ezután Tarjánhoz fordult:

– Tudd meg, hogy terveznek-e az üggyel kapcsolatban sajtótájékoztatót! Ha nem, akkor beszélj ezzel a Prókayval!

Fábry még visszament az asztalához a jegyzetfüzetéért, majd a Rákóczi úton leintett egy fiákert, és a Ligetbe vitette magát.

A Vurstli elevenen lélegzett ezen a kora őszi délutánon. A panoptikum és a Kis Színkör épülete előtt a kikiáltók a verkliből áradó zenét túlharsogva hirdették az aznapi műsort. Az épülő Artézi fürdő előtt komótosan haladt el Helfgott Samu bácsi kerekeken vontatott gyorsfényképészete. A két szamár egykedvűen húzta a korszak egyik csodáját, az emberrajzoló masinát.

A fiatal hírlapíró gyors léptekkel indult meg a körhinták mögötti bódésor felé. Hamar észrevette a kisebb csoportosulást. Egyenesen feléjük tartott, abban a reményben, hogy a holttestet még nem szállították el. De amint ő is beállt a bámészkodók gyűrűjébe, a testet épp beemelték a halottszállító kocsiba. Egy termetes, nagy bajuszú férfi éppen bezárni készült a kétszárnyú ajtót.

– Várjon! – kiáltotta Fábry. – Az Est riportere vagyok. Vethetnék egy pillantást az áldozatra?

A férfi becsapta az ajtót, elfordította a zárat, és csak a válla fölött szólt vissza borízű hangján:

– Sajnálom, nekem parancsba adták, hogy azonnal induljak.

– Az Üllői útra viszi?

– Hová máshová? – kérdezett vissza a bajszos.

Fábry ismert egy fiatal doktornőt a Törvényszéki Orvostani Intézetben. Elhatározta, hogy miután beszél néhány mutatványossal, mindenképpen elmegy az Üllői útra. Remélte, hogy belefér az idejébe.

A közelben egy kintornás nyúzta a hangszerét, ám úgy tűnt, hogy elfáradt, mert pihenőt tartott. A verkli elhallgatott, de összességében semmivel sem lett kisebb a zaj a Vurstliban.

A hírlapíró odalépett hozzá.

– Hallott a Vurstliban talált holttestről?

Az alacsony, kopaszodó emberke hetykén kérdezett vissza:

– Maga talán rendőr?

– Az Est riportere vagyok. Szóval? Látta a holttestet?

A férfi megvonta keskeny, csapott vállát.

– Éppenséggel láttam. Mindenki kíváncsi volt rá.

– Ismerősnek tűnt?

– Nem is tudom. Azt hiszem, láttam párszor errefelé. Mindig egy nővel volt. Egy nagyon szép nővel.

Fábry felírta gyorsan a füzetébe.

– Le tudná írni a nőt?

– Mondom, szép volt. Szép és elegáns. Olyan úrikisasszony. Kalapban, finom ruhákban. És mindig nevetett.

Wanczer Annus céllövöldéjében egyenesen a tulajdonossal sikerült beszélnie. Az asszony ekkor már betöltötte a hetvenet. Legendás történeteket meséltek róla. Fiatal korában ő volt a legszebb virágáruslány Budapesten, akiért több cilinderes gavallér szíve is meghasadt.

– Hogyne, emlékszem rá, és a hölgyre is. Gyönyörű teremtés. Ráadásul rátermett lány. Úgy bánik a puskával, hogy bármelyik férfi megirigyelhetné.

– Gyakran jártak ide?

– Többnyire hétvégén. Úgy fél éve jöttek először. De az is lehet, hogy rosszul emlékszem. Nézze el nekem! Az én koromban már…

A hintáslegényeket ő sem hagyta ki, de nem volt olyan szerencséje, mint Székely detektívnek. Senki sem állt vele szóba. Sengel Tóni összekulcsolt kézzel állt meg előtte. Olajos, ujjatlan trikója kihangsúlyozta izmos felsőtestét.

– Nincs itt semmi dolgod. Takarodj innen!

Fábry nem akart balhét, így továbbállt. A háta mögül még hallotta a ciccegést és a halk, megvető nevetést.

– Azt a firkász anyját…!

Számoló Laci, a kissé pöszén beszélő kikiáltó, aki napközben fejszámoló tudományával szórakoztatta az embereket, közlékenynek bizonyult.

– Ó, hát azs a lyány! – sóhajtotta. – Szoszem láttam még olyan sépet! Ety igazsi dáma! Ety úji hölty… Valami sínésnő lehet bizstoszan.

– Színésznő? – kérdezte Fábry.

– Nem bizstosz – javította ki Laci. – Cak azst gondolom.

Az újságíró fejében már-már összeállt egy homályos sejtés, de amint megragadta volna, elillant.

Megkereste a legközelebbi nyilvános telefonfülkét a Ligetben. Maga elé vette a jegyzetfüzetét, és bediktálta a cikk szövegét az egyik gépírónőnek. Amikor végzett, még annyit üzent vele Tarján Vilmosnak, hogy a Vurstliból egyenesen az Üllői útra megy.

A Törvényszéki Orvostani Intézetnek lényegében nem volt arca, csak rendeltetése. A homlokzata nappal is komor maradt, este pedig végképp elvesztette minden polgári álcáját. Fábry Pál úgy lépett be a kapuján, mintha nem egy épületbe, hanem egy másik világba érkezne, ahol a szavak már nem sokat számítanak.

A folyosó hosszú volt, és keskeny, a falakon világos csempék futottak végig, rajtuk hidegen csillant meg a mennyezeti lámpák fénye. A léptek tompán visszhangoztak, mintha az épület nem akarta volna teljesen visszaadni a hangokat. A levegőben fertőtlenítő szaga lebegett, éles és könyörtelen, elnyomott minden mást – még az emlékeket is.

Az ajtó fémes, csikorgó hanggal nyílt ki. Odabent hűvös tisztaság fogadta. A fal mellett fémszekrények sorakoztak, ajtajukon krétával írt számok. A halottak itt már nem emberek voltak, csak nevek és adatok a nyilvántartásban.

A hűtőszekrények halk zúgása betöltötte a teret, az állandó, egyenletes duruzsolás nem engedte, hogy az ember elfelejtse, hol van. Itt minden a megőrzésről szólt: a testekről, a nyomokról, az igazságról – vagy legalábbis annak lehetőségéről.

Fábry nem először járt itt, de sohasem sikerült megszoknia ezt a helyet. Tudta, hogy amit most lát, az később, az újságcikkben mondatokká alakul majd, de ezek a mondatok soha nem adják vissza ezt a hideget, ezt a csendet, ezt a furcsa tiszteletet, amelyet a halál kényszerít ki magának.

Amikor a fiatal doktornő megjelent az ajtóban, a tér mintha egy árnyalattal élhetőbbé vált volna. De a rideg hangulat így sem engedett fel teljesen: a fény továbbra is hideg maradt, a falak hallgattak, és a holttestek türelmesen várták, hogy a patológusok majd végre beszéljenek helyettük.

Olgával még Kassáról, a gimnazistaéveikből ismerték egymást. Vékony, szégyenlős, szép arcú lány volt. Tavasszal mindig gyönyörű, virágmintás ruhákat hordott. Ez a hely azonban szürkévé tette.

– Nahát, Pali! Mi szél hozott erre?

– A munka, mint mindig – sóhajtotta Fábry.

– Sajnálom, hogy folyton ezen a helyen találkozunk – mondta a doktornő.

– Legközelebb elviszlek valahová – ígérte a férfi. – Csak ne a Vurstli legyen…

Olga rögtön megértette.

– Az ismeretlen miatt jöttél? Holnap korán reggel lesz a boncolás.

– Csak látni szeretném. Mindössze egy pillanatra.

– Gyere velem! – mondta a doktornő.

Miközben követte, Fábry fejében végig az járt, hogy ez a finom, törékeny lény mennyire nem illik ebbe a környezetbe.

Olga benyitott egy ajtón.

– Zsigmond, segítene nekem?

Egy alacsony, köpcös férfi lépett ki a folyosóra.

– Kinyitná, kérem, a 12-est?

A boncsegéd komótosan a hűtőkhöz cammogott. Kihúzta az egyik tálcát, majd felhajtotta a fehér leplet a holttest arcáról.

Fábry ösztönösen hátrébb lépett.

Még így, holtában, viaszfehéren is látszott, hogy az áldozat kellemes arcú fiatalember volt, magas homlokkal, kissé kiálló arccsonttal, keskeny, de gömbölyű állal. Finom metszésű, egyenes orra alatt gondosan nyírt, csinos bajuszt viselt.

– Szemüveges volt – jegyezte meg Olga. – Olyan kerek szemüveget hordott, mint Tóth Árpád, a költő. Akarod látni?

Az újságíró bólintott.

Átmentek egy másik helyiségbe, ahol Olga megmutatta neki a férfi nejlonba csomagolt ruháit és a szemüvegét, amelynek megrepedt az egyik lencséje.

– Ezenkívül semmilyen személyes tárgyat nem találtak nála?

– Semmit. Talán rablótámadás volt.

Fábry megrázta a fejét.

– Nem hiszem.

Vegyes érzésekkel lépett ki az utcára, és sietve elindult a körút felé, a villamosmegállóhoz.

Lapzárta után a szerkesztőség úgy nézett ki, mint egy csatatér, amelyről már elvonultak a seregek. Az asztalokon félbehagyott jegyzetek, összegyűrt papírok, kihűlt kávé. A levegőben még ott lógott a dohányfüst, de már nem volt, aki újabb cigarettára gyújtson. A füst lassan ülepedett, mintha maga is elfáradt volna.

Néhány lámpa még égett. A fény sárgán csorgott le az asztalokra, megvilágítva azokat a mondatokat, amelyek végül nem kerültek be az újságba. A falióra most sokkal hangosabban ketyegett, mint napközben, amikor a hangját elnyelte a zaj.

Fábry Pál az egyik íróasztalnál ült. A felöltőjét már felvette, de még nem indult el.

A telefonon bediktált cikkét Tarján még kiegészítette azokkal az információkkal, amelyeket a rendőrségen megtudott: az áldozat személyleírásával, valamint a halál feltételezett okával és idejével.

A szerkesztőség másik végében egy korrektornő pakolt csendben, papírt papírra illesztve, mintha rendet lehetne tenni a napban. Valahol a folyosón egy ajtó csukódott, kulcs fordult a zárban.

Fábry feltápászkodott, és odalépett az ablakhoz. Odalent úgy hömpölygött a délutáni forgalom, mintha semmi sem történt volna. Pedig történt. Csak még nem voltak hozzá megfelelő mondatai.

Visszament az asztalához, becsukta a füzetét. Tudta, hogy a történet nem itt fog megszületni, hanem a város utcáin és házfalai mögött.

Amikor kilépett az utcára, a lapszám már készen volt. A történet viszont még csak akkor kezdődött el igazán.

A Műegyetem udvara ilyenkor már félárnyékba borult, de a tornacsarnok ablakaiból kiszűrődött a fény. Odabentről tompa zaj hallatszott: ütésektől remegő levegő, cipők csikorgása, rekedt vezényszavak.

A csarnok magas volt, és nyers. A falak csupaszok, itt-ott kopott tornaszerek lógtak rajtuk, mint elfelejtett relikviák. A középen felállított gyakorlóállvány körül fiatal férfiak mozogtak: egyetemisták, mérnökjelöltek, néhány civil arc is – mindannyian trikóban, vagy feltűrt ingujjban, bokszkesztyűbe bújtatott kézzel. Az angol mintát komolyan vették: rend, fegyelem, kevés szó.

A zsákok tompán nyelték el az ütéseket. Puff! Puff! Puff! Nem volt benne semmi színpadias – inkább könyörtelen egyhangúság. Az edző hangja időről időre átvágott a zajon, rövid, száraz utasításokkal, mintha nem embereket, hanem gépeket irányítana. „Könyök lent.” „Lépj ki!” „Ne kapkodj!”

Fábry ledobta a felöltőjét, miközben körbenézett. Itt nem számított, ki mit ír, hol dolgozik, kinek a nevét ismerik a kávéházakban. A ringben mindenki egyenlő volt: két kéz, egy áll, egy pillanatnyi figyelmetlenség ára. Ez tetszett neki. Az igazság ebben a térben gyorsabban jelentkezett, mint a szerkesztőségben vagy a rendőrségi folyosókon.

Ahogy a szorítóba lépett, a padló enyhén megadta magát a súlya alatt. A levegő sűrű volt, de élő. Érezte, ahogy a nap feszültsége lassan más formát ölt benne. Itt nem kellett mindent megérteni. Elég volt túlélni a meneteket.

Az első ütés, amely a kesztyűjén csattant, tompa volt, de őszinte. Fábry visszaütött. Kezdett belelendülni. Miközben mozgott, fedezékbe bújt, elhajolt, oldalra lépett, egy pillanatra megint azt érezte, amit ritkán: hogy a világ, ha nem is igazságos, de ezen a néhány négyzetméteren legalább érthető.

A meccs végén az edzőpartnere, egy egyetemi tanársegéd, alig győzte kapkodni a levegőt.

– Ma nagyon jó voltál, Pali!

Fábry megveregette a férfi vállát.

– Köszönöm, Gyuri! Mindkettőnknek jót fog tenni egy forró zuhany.

Az öltözőben félhomály uralkodott. A mennyezeti lámpák tompa, sárgás fénye nem igyekezett szépíteni semmit: a nedves padlót, a fal mellé dobált törülközőket, a padokon görnyedő férfiakat. Itt már nem szólt vezényszó, csak lihegés, köhécselés, néha egy-egy szisszenés, amikor valaki hozzáért egy friss kék-zöld folthoz.

Fábry leült a padra, és lassan lebontotta a kezéről a vászonkötést. Az ujjai zsibbadtak voltak, a csuklója erősen, de jólesően sajgott – olyan fájdalom volt ez, amelynek ismerte az okát.

A levegő sűrű volt az izzadságtól és a szappan szagától. Valaki a túloldalon a mosdó fölé hajolva hideg vizet locsolt a fejére. Egy másik férfi némán ült a padon, törülközőt szorítva az arcára, mintha imádkozna – vagy csak próbálna nem gondolni semmire. Itt senki nem kérdezte, ki mivel foglalkozik odakint. Az öltözőben mindenki egyforma volt: fáradt testek, nehéz légzés, leeresztett vállak.

Fábry a zuhany alatt hátradőlt, és lehunyta a szemét. A nap képei még ott keringtek benne: a boncterem hideg fénye, a férfi arca a lepedő alatt, a kérdések, amelyekre senki nem akart válaszolni. Az ütéseknél ezek elcsendesedtek, de most, az edzés után, visszaszivárogtak. Csak tompábban. Elviselhetőbben.

Az egyik pad végén valaki halkan felnevetett egy félmondaton. Nem volt benne jókedv, inkább fáradt beletörődés.

Fábry felállt, magára kapta az ingét. Az anyag rátapadt a még meleg bőrére, és ahogy begombolta, arra gondolt: az igazság is ilyen. Előbb üt, aztán fáj. De ha az ember kibírja, reggelre már tudja, hol kell keresni a nyomait.

Amikor kilépett az öltözőből, a csarnok zaja mögötte maradt. Odakint másfajta harc várta.

A Nagykörút már sötétségbe borult, de nem aludt. A villamosok csilingelve vágták ketté az estét, sárga lámpáik végigsiklottak a kirakatokon, kávéházi tükrökön, az úttest fényesre taposott kövén. Fábry lassan ment, nem sietett sehová. A teste fáradt volt, de a feje dolgozott.

A boncterem képe újra és újra felrémlett előtte. A lepedő alól kibukkanó arc, az a furcsa, nyugtalanító nyugalom. Nem a halál ténye zavarta – ahhoz már túl sokat látott –, hanem az érzés, hogy ismeri azt az arcot. Nem névről, nem történetből. Valahonnan a városból. Egy futó pillanatból.

Megállt egy kávéház előtt. Bent még szólt a zongora, az ablakon át látta a hajlongó felszolgálót, az újság fölé görnyedő férfiakat. Egy pillanatra az jutott az eszébe: talán itt. Vagy egy másik helyen, egy másik asztalnál. Egy kalap pereme, egy félmosoly, egy mozdulat, ahogy valaki pénzt számol. De az emlék nem engedte magát.

Továbbindult. A cipője koppant a járdán, ritmusra, mintha számolna. A gondolatok is így jártak a fejében: egy-kettő-három, aztán szétestek. A férfi arca nem volt különleges, mégis beleégett a retinájába. Mintha már látta volna élve – és mostanában. Nem gyerekkor, nem régi ügy. Valahol mostanában.

Egy villamos robogott el mellette, a huzat meglengette a kabátját. Fábry önkéntelenül a zsebébe nyúlt, kitapintotta a jegyzetfüzetét. Üresen állt még. Nem voltak még kész mondatai, csak néhány sejtése. És ez rosszabb volt bárminél. A sejtés úgy dolgozik az emberben, mint egy rosszul bekötött seb.

Ahogy a körút fényei mögötte maradtak, egy kép villant fel benne – halvány, bizonytalan. Egy női nevetés. Egy férfi hangja válaszol rá. Nem látott arcot, csak a hangot érezte ismerősnek. Megállt, becsukta a szemét, de a pillanat már elszállt. Ha nem is most, gondolta, de elő fog jönni.

És miközben továbbment a sötétedő utcán, már tudta: ez az ügy mostantól nemcsak a halottról szól, hanem róla is.