Prem Rawat

HALLD
a belső hangod

Hogyan találj békére
egy zajos világban

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET  A KÉT FÜLÜNK KÖZT SZÓLÓ HANGZAVARON TÚL

MÁSODIK FEJEZET  FEDEZZÜK FEL BELSŐ LÜKTETÉSÜNKET!

HARMADIK FEJEZET  A VÉGTELEN BÉKESSÉG ÖLELÉSÉBEN

NEGYEDIK FEJEZET  TUDNI ÉS HINNI – MI A KÜLÖNBSÉG?

ÖTÖDIK FEJEZET  KEZDJÜK ÖNMAGUNKKAL!

HATODIK FEJEZET  LEGYÜNK HÁLÁSAK!

HETEDIK FEJEZET  HOGYAN VÉSZELJÜK ÁT A NEHÉZ IDŐKET?

NYOLCADIK FEJEZET  A MEGBOCSÁTÁS FELSZABADÍT

KILENCEDIK FEJEZET  A SZERETET PILLANATAI

TIZEDIK FEJEZET  MŰVELJÜK MEG ISTENI FÖLDJEINKET!

TIZENEGYEDIK FEJEZET  A KEDVESSÉG SZÜLTE EGYETEMES ÉN

TIZENKETTEDIK FEJEZET  GYAKOROLNI, GYAKOROLNI, GYAKOROLNI

Impresszum

ELŐSZÓ

A hosszú évek alatt sok olyan emberrel találkoztam és beszélgettem, akik az önismeret útján jártak. Néhányan közülük a megvilágosodást tűzték ki célul, és mindent megtettek azért, hogy különböző tanításokat és módszereket sajátítsanak el. Mások pusztán igyekeztek jobban megérteni saját személyiségüket, fejlődni akartak, vagy keresték a beteljesedés és a boldogság felé vezető utat.

Ez a könyv is egy különleges belső utazásról szól, mely azonban váratlan meglepetéseket tartogat. Felejtsük el a régi szokásokat, hiedelmeket, és tegyük meg első lépéseinket egy különleges tanítás megértése felé. Mélyen legbelül mindenkiben egyfajta csend honol, hangzavarnak nyoma sincs. Ahol ez a csend él, ott tapasztalhatjuk meg lelkünk tisztaságát, teljesedhetünk ki igazán és érezhetünk valódi örömöt. Elménk és szívünk kiteljesedésén át végül eljuthatunk saját belső békénkhez. A béke kezdettől fogva bennünk lakozik, de hogy ezt megtapasztaljuk, először is magunkat kell jobban megértenünk egy bizonyos módszer segítségével.

Önmagunk megértését illetően manapság meglehetősen nagy a zűrzavar, pedig az önmegismerés valódi célja egészen egyszerű: fedezzük fel az univerzum békéjét saját magunkban! Ha ez sikerül, csodákat élhetünk át: érezni fogjuk a tisztánlátás üdítő mámorát, a beteljesülés harmóniáját, és mérhetetlen öröm tölt majd el bennünket. Meglelt belső békénk végül azt is felfedi számunkra, hogy kik is vagyunk valójában.

Mi is az a belső béke? Mit jelenthet a belső béke a saját életünkre nézve? Miért fontos megértenünk, hogy szükségünk van rá? Először is, a belső békéhez vezető út során magunk mögött kell hagynunk, úgyszólván teljesen ki kell zárnunk a zajos külső világot. Ehhez rá kell jönnünk, hogy senki más nem képes erre, csak mi magunk. A világunkra jellemző könnyű megoldások nem működnek. Értsük meg, keményen meg kell dolgoznunk azért, amire vágyunk: saját belső békénkre. Jutalmul új értelmet nyer majd a saját lényünkről alkotott kép, és megértjük, kik is vagyunk valójában. Einstein azt mondja: „A bölcsesség nem az iskoláztatás, hanem az egész életen át tartó elsajátításának eredménye.”

Nem titkolt célom, hogy a könyvben a történetek és egyéb gondolatok segítségével új megvilágításba helyezzem az emberi lélek nagyszerűségét, melyet manapság méltatlanul háttérbe szorítunk. Továbbá bemutatok egy nagyra becsült személyt is, akiről a későbbiekben esik szó.

Sok ember éli úgy az életét, hogy folyton kihívást keres a rohanó világ adta lehetőségek között. Ők állítják, hogy ez élteti őket, csakis így tudnak igazán jól teljesíteni. A fejlődő nagyvárosok forgatagában, a digitális világ útvesztőjébe gabalyodva meglehetősen nehezen tudjuk elképzelni, hogy ebben a hangzavarban marad egyáltalán tér és idő pusztán létezésünk megtapasztalására. És a zaj már nem csupán a nagyvárosokra jellemző. Az utóbbi időben az úgynevezett „fejlődés” a vidéki emberek gondolkodásmódját, lehetőségeit és igényeit is gyökeresen megváltoztatta, új terheket róva az egyén és a közösség életére. Ez az új típusú, kényelmesebb, sokat ígérőbb, lehetőségektől hemzsegőbb életstílus vonzónak tűnhet ugyan, ám tudnunk kell, hogy e „fejlődés” nemkívánatos velejárója az érkező hangzavar is, mely garantáltan megbolygatja a vidéki élet csendes harmóniáját.

Fel kell ismernünk, hogy a kintről hozzánk érkező hangzavar mértéke meg sem közelíti azt a belső zajorkánt, melyet saját tudatunkban generálunk. A belső zajok forrása sokféle lehet: megoldatlan gondok, problémák, a sok aggodalom, folytonos kételkedés önmagunkban, kielégítetlen vágyaink és elvárásaink tengere. Düh, harag és sértettség nyomakodnak előtérbe, miközben befelé is neheztelünk, csalódunk önmagunkban. Nap mint nap hajszoljuk az élvezeteket, foggal-körömmel igyekszünk megteremteni biztonságos kis életünket, de közben képtelenek vagyunk összpontosítani, túlterhelődünk, halogatjuk a dolgokat, végül összezavarodunk, így teljesítményünk leromlik. E könyv fejezeteit olvasva megértjük majd, hogy a negatív gondolkodás milyen romboló hatással van életünkre, és választ kapunk arra is, hogy – a tudatos gondolkodáson túl – milyen módszerrel tudjuk legjobban megismerni önmagunk mélységeit.

A MÁSIK ÚT

Ugyan miért vagyok ennyire biztos abban, hogy az általam közvetített Tudás, vagyis az én módszerem működik? A válasz egyszerű, azért, mert kipróbáltam, és nálam bevált. Ezért vagyok biztos önmagamban, és ezért osztom meg jó szívvel tapasztalataimat. Szomjas vándorként jómagam is sokáig kerestem a forrást, majd meglelve ittam vizéből, és ezután nem éreztem szomjúságot többé. Keresgélhettem volna tovább, és talán más források vize ugyanígy megfelelt volna, ám nem volt okom vándorolni többé. Szomjamat már eloltottam. A Tanítást megkaptam.

Nagyszerű ebben a módszerben, hogy nem számít, milyen vallású, erkölcsű, politikai meggyőződésű ember követi. Nem számít, milyen nemzetiségű, milyen osztálybeli, milyen nemű, életkorú vagy szexuális beállítottságú az illető. Nem számít, miben hisz, mert amit itt kap, az maga a Tanítás, mely nem igényel hitbéli elköteleződést. Ez nagyon fontos tényező, melyről a későbbiek során lesz még szó. A Tanításban foglalt módszerek lehetőséget nyújtanak majd arra, hogy igazán mély kapcsolatba kerüljünk önmagunkkal, és képessé tesznek felismerni saját belső értékeinket. Ezen túlmenően mindenki maga dönti el, hogyan illeszti mindezt saját hitrendszeréhez.

Utunk során megtanuljuk azt is, hogyan hallgassunk szívünk belső hangjára, és hogyan hagyjuk olykor figyelmen kívül elménk követelőzését. Elménk nagy segítségünkre van mindennapjainkban, és nagy előnyre teszünk szert, ha megértjük, valójában hogyan is működik – vagy nem működik. Ismernünk kell elménk működésének pozitív és negatív hatásait olyan helyzetekben, amikor lehetőségek közül kell választanunk, ötleteken dolgozunk, vagy éppen értelmünket csiszolgatjuk. Azzal is számolnunk kell, hogy a társadalom szemében sokkal divatosabb a tudatos megoldásokra hallgatnunk, mint szívünk szavára. De higgyük el, elménk nem képes mindenre. Arra az egyszerű kérdésre például, hogy „Kik is vagyunk mi?”, nem tud önmagában kielégítő válasszal szolgálni. Jómagam pusztán tudatos elmém erejét használva sohasem voltam képes elérni a belső béke csendjét. Elménknek a megfelelő működéshez szüksége van mindarra a tudásra, amit életünk során kívülről kap. Ezzel szemben szívünk az emberi DNS belső információs forrására támaszkodik, és felelős a belső békénkért.

Ha már az elménél tartunk, egy kérést szeretnék megfogalmazni. Csupán akkor fogadja el bárki is e könyv tanításait, ha annak tartalma valóban megmozdítja legbelső igazságérzetét. Az elmének – akár kételkedik, akár hisz az általam közvetített üzenetben – teret kell adnia a belülről megszólaló hangnak. Engednie kell megérkezni az üzenetet. Én nem fogom megszabni, hogy ez pontosan hogyan történjen, csupán lehetőségeket kínálok. Minden azon múlik, ki-ki hogyan él velük. Nem fogok logikus érvekkel győzködni, csupán történeteket és tapasztalatokat osztok meg, melyek remélhetőleg segítséget nyújtanak az úton. Néhány egyszerű, szívből jövő, őszinte szó elvezethet a megértéshez. Ez az én ajánlásom, szavak, melyek a gondolatok és történetek során megnyitják az utat saját belső lényünk megtapasztalásához, megértéséhez. Az elme bátran mérlegelje csak a hallottakat, ugyanakkor ne felejtsük el meghallani szívünk válaszát sem.

KI VAGYOK ÉN?

Mielőtt továbblépnénk, engedjék meg, hogy bemutatkozzam.

Egy kis indiai faluban, Haridvárban születtem 1957-ben. A Himalája lábánál fekvő Déhrádún városa közelében nőttem fel, mely arról nevezetes, hogy az indiaiak szent folyója, a Gangesz innen, a város északi részén elterülő hegyvidékről ered. A hinduk ezért a várost szent zarándokhelynek tekintik. Mi több, a „Hari dvár” szanszkrit nyelven azt jelenti: ’az istenhez vezető ajtó’. A város nem túl nagy, mégis minden évben látogatók milliói lepik el vallási ünnepek és fesztiválok alkalmával. Egyszer mindenkinek érdemes ellátogatni ide.

Olyan helyen nőttem fel tehát, ahol az emberek évszázadok óta komolyan gyakorolják vallásukat, hitük szilárd és szertartásos. Édesapám, Srí Hansz-dzsí Mahárádzs többezres tömegeknek tartott dicső szónoklatokat a békéről. Gyermekkorától kezdve járta a hegyvidéket – később kis- és nagyvárosokba is eljutott –, mindenhol szent embereket keresve, akiktől bölcsességet akart tanulni. Számos alkalommal csalódott.

A nagy áttörést az jelentette, amikor édesapám Észak-Indiában (abban az időben, majd Pakisztán felosztása után is, ezt a területet Észak-Indiaként jegyezték a térképek) találkozott Srí Szvarúpánand-dzsí guruval. Apám biztos volt benne, hogy annyi év kutatás után végre megtalálta igaz mesterét. A mestert, aki jártas az emberi lélek mélységes birodalmában. Az itt tapasztaltak alapjaiban változtatták meg édesapámat. Végre megtalálta, amit oly régóta keresett: tökéletesen megértette önmagát, és megérezte a szinte leírhatatlanul tökéletes belső békét.

Könnyek között mesélte el, milyen érzés volt végre megkapni a Tanítást „a Mestertől”. Ezután gyakran idézte fel egy tizenötödik századi indiai költő, Kabír versikéjét, aki hasonlót érezhetett saját mesterének tanítását hallgatva.

A nagyvilág és az emberiség sötét árjában sodródtam én – ám egy nap lámpást adott kezembe a Mester.

Megmutatta, mily varázslatos a lét idebent, s így lettem én végre elégedett.{1}

A szüleim vásároltak egy házat Déhrádúnban. Itt laktunk ugyan, de édesapám továbbra is a közeli Haridvárban dolgozott. Az általa alapított központban hirdette tanításait mindazoknak, akik hajlandók voltak meghallgatni őt. Az ősi tudás, mely évszázadokon át csupán mesterről tanítványra szállt, általa most bárki számára hozzáférhetővé vált. A mester, Srí Szvarúpánand-dzsí apámat választotta tudása örököséül. Az ő és apám tanításának fő mondanivalója ez volt: az ember ne külső forrásból várja lelki békéjének megvalósulását, mert a béke saját belső forrásunkból fakad. Belső békénk ott él mindannyiunkban, csupán választanunk kell, hogy rálelünk-e, hogy felvesszük-e vele a kapcsolatot. Itt fontos megemlítenem, hogy maga a választás lehetősége lesz majd e könyv egyik legfőbb mozgatórugója.

Apám nem értett egyet azokkal, akik azt hangoztatták, hogy csak bizonyos emberek juthatnak spirituális bölcsességek birtokába. Bár az indiai társadalom sznob hozzáállása, idegengyűlölete, a kegyetlen kasztrendszer egész életében ellene dolgozott, apám mégis minden hozzá érkezőt az emberiség egyetemes családjának egyenlő tagjaként kezelt. Tanításai során mindenkit tárt karokkal fogadott, bármilyen nemzetiségű, szociális hátterű vagy nemű volt is az illető. Tisztán emlékszem, ahogy egyik előadásán egy amerikai házaspárt hívott fel maga mellé a színpadra. Megbecsült vendégként bánt velük, hellyel kínálta őket. Ennél kihívóbb üzenetet nem is küldhetett volna mindazok felé, akik azt a nézetet vallották, hogy a nem indiai születésűek szellemi tisztátalanok, és a hierarchia legalján tengődnek. Az általános emberi kapcsolatokról a 11. fejezetben szólok majd.

Gyermekként ittam apám tanításainak minden egyes szavát. Mindig ott ültem a lábánál, hallgatva a követőihez és a belső megvilágosodáshoz vezető utat keresőkhöz intézett beszédét. Négyéves voltam, amikor először szólaltam meg én is nyilvánosan. Végtelenül egyszerű mondanivalóm csupán ennyi volt: könnyű békére lelni, ha önmagunkban kezdjük azt keresni. Öröktől fogva éreztem magamban e tanítás igazát, így teljesen természetes volt, hogy a sok figyelő szempár előtt felálljak, és elmondjam legbensőbb gondolataimat.

Két évvel később éppen a házunk előtt játszottam fiútestvéreimmel, amikor családunk jó barátja odajött hozzánk, és csupán ennyit mondott: „Apátok látni kíván benneteket. Mindenki azonnal sipirc befelé!” Először az hittük, valami letolást kapunk, „Jaj ne, mit követtünk el már megint?”, de amikor mindannyian apánk előtt álltunk, ő csupán ezt kérdezte tőlünk: „Szeretnétek-e részesülni a Tanításban?” A Tanítás szó az ő értelmezésében annyit tett, szeretnénk-e birtokába jutni az önmagunk megismeréséhez szükséges módszereknek és ismereteknek. Gondolkodás nélkül beleegyeztünk.

Apám tanítása aznap nem tartott sokáig, és csupán évekkel később jöttem rá, hogy valójában mi is történt, miben részesültem azon a napon. Aznap valóban megkaptam a legfontosabb Tanítást, melyet most ebben a könyvben az olvasóknak is továbbadok. Ráébredtem, hogy az a nap életem egyik sarokköve volt. Attól a naptól fogva ugyanis minden megváltozott, kinyílt számomra a világ, életem egészen átértékelődött. Rájöttem, hogy nem pusztán külső tényezők és nem csupán saját tudatos gondolataim formálnak engem, hanem van valami más is. Valami más is történik odabent – valami elképesztő erejű dolog.

Saját belső világomat már korábban elkezdtem felfedezni, de ezen a ponton értettem csak meg, mennyire fontos az önmegismerés fejlesztése is ahhoz, hogy végül eljussunk saját belső békénkhez. Ez a felismerés, más gyakorlókkal ellentétben, akiknek önbizalma olykor megingott, engem mindig két lábbal tartott a földön. A Tanítás megadta nekem, hogy mindig éber, összeszedett és magabiztos maradjak. Azt is megtanította, hogy birtokában nincs szükség máshová vagy másra vágyni. Semmi más nem fontos, csak az, hogy önnön teljességében kiélvezzük saját létezésünk édes örömét. És még egyet: létünk békéje nem kiváltság, hanem alapvető szükséglet.

Egy napon, nem sokkal azután, hogy részesültem a Tanításban, az önmegismerés módszereiben, éppen a déhrádúni kertünkben üldögéltem, amikor azt éreztem, hogy valami hatalmas belső béke önti el szívemet. Ekkor értettem meg először igazán, hogy ez a béke sokkal több, mint pusztán múló érzetek összessége, és hogy forrása nem kívülről származik. Erről a 3. fejezetben bővebben beszélek majd.

A GANGESZ PARTJÁTÓL GLASTONBURYIG

Nyolc és fél éves voltam, amikor apám meghalt. Nem nehéz elképzelni, mekkora veszteségként ért ez engem, édesanyámat, bátyáimat és az egész családot.

Kisiskolás éveim kezdetén apám a déhrádúni római katolikus iskolába íratott be, részben azért, hogy jól megtanuljak angolul. Nem titkolt szándéka volt, hogy amint felnövök, rám bízza majd Tanítása terjesztését szerte a világban. Apám halála egyértelművé tette számomra saját életfeladatomat: folytatnom kell, amit ő elkezdett, vagyis el kell juttatnom az üzenetét minden emberhez az egész világon. Az üzenetet, mely így szól: a béke elérhető.

Merész vállalkozásnak tűnhet ez egy fiatal gyerek részéről, ám én biztos voltam benne, hogy ezt kell tennem. Tudtam, hogy oda kell állnom apám követői elé, és minden bátorságomat összeszedve beszédet kell mondanom az egybegyűlteknek. Kis idő elteltével azon kaptam magam, hogy keresztül-kasul utazgatok Indiában, és mindenhol beszédeket tartok. Mind a mai napig végtelenül hálás vagyok a nagyszerű indiai embereknek, akik oly hosszú ideje tartó elnyomás és viszontagságok közepette sem felejtettek el emberségesek maradni. Utazásaim során a legfantasztikusabb emberekkel hozott össze a sors.

A hatvanas években sokan érkeztek Déhrádúnba, hátha megtalálják az élet értelmét. Legtöbben az USA-ból és Európából utaztak ilyen messzire. Néhány turista eljött meghallgatni engem is, ezekről a találkozásokról később részletesebben is szót ejtek. A látogatók egy kisebb csoportja láthatólag nagyon figyelmesen hallgatta tanításaimat, és kis idő elteltével személyesen is megkerestek, hogy Angliába invitáljanak. A lehetőséget hallva azonnal igent mondtam, bár még csak tizenharmadik évemet tapostam akkor. Iskolaidőben nem is engedtek el a St. Joseph tanárai, így a nyári szünetre kellett szerveznünk az utazást.

1971 júniusában érkeztem Angliába, ahol pár nap londoni tartózkodást követően máris az angol vidék felé vettük az irányt. Több találkozó után, az első körút záróakkordjaként a Glastonbury Fesztivál Piramis Színpadán találtam magam. Ez a második ilyen jellegű fesztivál volt az azóta világhírűvé vált Glastonburyben. Aznap a Piramis Színpadon dióhéjban meséltem az önismeret fontosságáról és a belső béke hatalmas erejéről, egy meglehetősen felajzott, ám nagyrészt érdeklődő tömegnek. Meglepetésemre sokakat már akkor mélyen megérintett az üzenet. A sajtóvisszhang is kedvezően alakult, így Angliába érkezésem és glastonburyi szereplésem következtében elkezdtek még többen megkeresni.

Abban az évben az USA-ba is ellátogattam, és első beszédeim máris vonzani kezdték újabb követőimet. Úgy döntöttem, maradok még egy kicsit külföldön, bár otthon, Indiában a következő tanévkezdés már jócskán a küszöbön állt. Jól emlékszem arra a telefonbeszélgetésre, melyben közöltem édesanyámmal, hogy nem tervezem a hazautazást. Akkor éppen a Colorado állambeli Boulderben tartózkodtam. Azzal érveltem, hogy éppen óriási dolgok történnek az Államokban, és nekem meg kell bizonyosodnom afelől, hogy az itteni embereket egyáltalán érdekli-e a béke üzenete. Indiában szinte minden ember rettentő szegény, ám ott mégis mindenkinél alapvető, hogy képes figyelmét befelé fordítani, képes értékes önmaga felé fordulni. Ám vajon ez a meglehetősen gazdag amerikai nép szeretne-e egyáltalán közelebb jutni saját benső lényegéhez? A válasz nem késlekedett sokáig. Hamar egyértelművé vált számomra, hogy az amerikai nép igenis szeretne hasonlóképpen cselekedni. A nyugati ember ugyanúgy szomjazik önmaga teljes megismerésére és a belső békére, mint mi, indiaiak odahaza.

Így hát ott álltam én tizenhárom évesen, sok ezer kilométerre az otthonomtól, ám mindez inkább csak erőt adott nekem. Pontosan tudtam, hogy ezt a lehetőséget nem szabad elszalasztanom. Rábeszéltem édesanyámat, aki kissé kelletlenül, ám végül beleegyezett, hogy még egy kicsit tovább maradhassak külföldön. Akkor még egyikünk sem sejtette, hogy ez a döntés életem egy új fejezetének kezdetét jelenti, egy olyan életét, mely hatalmas tömegeket mozdít majd meg, nem sokkal ezután és jóval később is. És azt sem tudtuk, hogy néhány éven belül Amerikában találom meg életem párját, Marolynt is, akivel családot is alapítunk majd.

KERESSÜK A MEGFELELŐ HELYEN!

A fentiekből is kiderül, hogy jómagam meglehetősen régóta hirdetem a béke üzenetét szerte a világban. A tapasztalat azt mutatja, hogy amikor valaki rátalál saját belső békéjére, legbelül egészen más emberré lesz. Új keletű kisugárzása ezután önkéntelenül is befolyásolja a körülötte élőket és egész környezetét. Csodálatos módon a béke ugyanis ragadós. Meg sem tudnám számolni, hány helyen beszéltem már erről. Voltam már többször is az Egyesült Nemzetek találkozóin, jártam szigorúan őrzött börtönökben, ellátogattam belháborúk dúlta országokba (Dél-Afrikába, Srí Lankára, Kolumbiába, Kelet-Timorba és Elefántcsontpartra), és beszéltem már erről számos nemzet kisebb előadótermében és óriási stadionjában. Folytattam már erről kerekasztal-beszélgetéseket a világ vezető politikusaival és exgerillaharcosokkal is, és szónokoltam már ötszázezres tömegeknek is egy-egy nagyszínpadon. Voltam vendég kisebb csoportokban és vitaklubokban is, és képernyőn keresztül televíziónézők milliói láthattak és hallhattak már nyilatkozni.

Most végre eljött az idő, hogy egy könyvön keresztül is szólhassak mindazokhoz, akiket ez a téma érdekel.

{1} A könyvben szereplő legtöbb versrészlet, idézet a kötet fordítójának fordítása (kivéve, ahol külön fel van tüntetve a forrás).