Csabai László

Rákosival az ágyban

Különös történetek a múltról
és a közelmúltról

részlet

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

© Csabai László, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Gerhes Gábor, a kötetet Pintér József tervezte
A borítón szereplő fénykép
FORTEPAN / Radnóti Miklós (Sziget) utca 19/b., 1949
képszám 7332, adományozó FORTEPAN
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3814 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Boldogság

Özvegy Verébné leül a konyhai hokedlire, és a csuklóját kezdi nyomogatni. Nagy dagasztások után szokott megfájdulni. Most különösen sajog. Pedig csak egy katonaládát pakoltak be a fiával, és az asszony inkább csak irányította Ottót, mit hová téve érhető el a maximális helykihasználás. És elérték. A fogpor, fogkefe, cipőkefe, cipőpaszta, borotva, borotválkozótükör, kártya, a szappanok, kapcák, derékmelegítők, zsebkendők, konzervek, aszalványok, imádságoskönyvek üres közt nem hagyva, szépen simulnak egymáshoz. Sáfrány úr, a Jósa András utcai üzlet tulajdonosa nem sajnálta ezeket Veréb Ottótól, az alkalmazottjától. Kistafírozta becsülettel a háborúra. Mert lelkiismeret-furdalása van. Úgy érzi, Ottót helyette hívták be. És még azért is sajnálja a fiút, mert jó munkaerő. Ezt meg is mondta őszintén neki. Azt viszont nem tudja Ottó, hogy ha nem lenne az osztálybéli különbség, Sáfrány még a lányát, Bertát is hozzáadná. Azt viszont Sáfrány nem tudja, hogy Ottónak nem kellene Berta. Mert neki Gyöngyösi Kornélia kell. „A sors őt szemelte ki nekem! Dehogy szemelte ki!”

A Sóstói Vigadó teraszát már elérte a háború. A színpad mellett egy 305 milliméteres mozsárágyú, melynek csövét a tüzéregyenruhás Fedák Sári igyekszik egy törlőfával kikormozni. Fegyver és tüzérnő egyaránt gipszből készültek. Nem élethűek, de a sok búcsúzó baka és a sok bakabúcsúztató cimbora szeme előtt már úgyis összemosódnak a környezet formái, színei. Nyárligeten minden alkalmat megragadnak az ünnepségre, szórakozásra. Vagyis az ivásra. És van-e jobb alkalom, mint a régóta várt villámháború megérkezése? Ami dicsőséget hoz a hazának, és végre nyugalmat, mert a szerbek bukásának példáján majd megtanulják az oláhok is: nem szabad a magyar király bajuszát cibálni, nem szabad a magyar néppel kikukoricázni!

– Mikor rukkolsz be, cimbora? – kérdi Ottótól Vitáli Jóska, az úszómester, aki Nyárliget égő és élő lelkiismeretének tartja magát, mert álnéven rendre feltáró cikkeket küldözget a Nyárligeti Naplónak.

– Egy hét múlva megyek a laktanyába. Az alapkiképzés Nyárligeten lesz, és innen majd a frontra…

– Addig még kiihatsz egy pálinkáshordót! – Vitáli int a pincérnek feltartott mutatóujjal kétszer, ami kétszer egy deci szilvóriumot jelent. Ottó tiltakozik.

– Én csak egy fröccsöt kérek, főúr! Egy kisfröccsöt! Hallja, főúr?

Jóska csóválja a fejét, de nem becsmérli a barátját, inkább izgatottan meséli legújabb felfedezését:

– Ottókám, monumentális panamák vannak készülőben! Például a nyárligeti huszárlaktanya már le is adta a rendelést a Wilhelm varróműhelynek ezerötszáz kétsoros, vastag legénységi köpenyre. Fel bírod fogni, micsoda pénz van ebben? Azzal, hogy a háború októberre véget ér, és Szerbia délen van, ahol még ősz végén is ingujjban járnak az emberek, senki nem foglalkozik. Vagyis a nyárligeti huszárlaktanya parancsnoksága, gazdasági hivatala meg Wilhelmék nagyon is foglalkoznak, azért ütötték gyorsan nyélbe a rendelést, hogy beinduljon a gyártás, és ne lehessen visszakozni. Ha meg valaki svarcgeseftet fog emlegetni, majd azt mondják, nem panamisták ők, csak előrelátóak. Szeptemberre készen lesznek az ancugok, Wilhelm megkapja a pénzét, a köpenyeket leviszik egy vajdasági hadtápraktárba, és mielőtt még kioszthatnák a dicsőségesen hazamasírozó hadfiaknak afféle ajándék gyanánt, eladják egy nagykereskedőnek. Még az is lehet, hogy maga Wilhelm vásárolja vissza potom áron. És újra eladja. Ez lesz az igazi mesterhúzás! Csak háborúkban lehet ilyet! Nem csoda, hogy a gyárosok meg a beszállítók még a köznépnél is jobban örülnek a háborúnak. De neked, úgy veszem észre, nincs jókedved, pedig most kezdődik a nagy kaland!

– Hát igen, ilyenben még nem volt részem. Kíváncsi is vagyok, hogy néz ki ez az egész… izé, ez a háború… szóval, közelről. Csak… szóval… lőni is fognak ám ott. Mi van, ha elkap egy golyó?

– Fognak lőni! A honvédek. Meg a k. u. k. hadsereg. Meg a németek. A szerbek nem fognak, mert menekülés közben nem lehet lőni. Nem hallottál még a Schwarzloséról?

– Tele van vele minden újság.

– Ki kell jelentenünk: ez egy csodafegyver! Percenként négyszáz lövés, vízhűtés, tölcséres lángrejtő! Annyit ér egymaga, mint egy lövészezred. A szerbeknek meg van az az ócska, egylövéses Berdan. Mire jó az!? Seregélyriasztónak! Nem lehet még csak összehasonlítani sem a…

– De a Berdan is csak kilövi a golyót! És ha menekül is a szerb, ha már megtöltötte a fegyverét, elsüti előtte. Két hónapig folyton attól fogok rettegni, nem akad-e belém egy lövedék.

– Nem leszel te két hónapig a fronton! Az idő felét elviszi a kiképzés, jó, ha szeptember végére kikerültök a lövészárokba. De szerintem az első vonalban lévők addigra már legéppuskáznak minden rácot. Nektek legfeljebb annyit hagynak, hogy valami érdemérmet szerezhessetek.

– Jó, hogy ezt mondod. Mert nem félek én… Csak…

– Van valami más bajod is? Van hát! Látom rajtad.

A villamos a Sóstói-erdő város felé eső szélénél áll meg először. Aztán a Jósa-kútnál, majd a Görögkatolikus Püspöki Palotánál, utána a körúton és így tovább. Kettészeli a várost, mint már annyiszor. Veréb Ottó pedig úgy érzi, az ő szívét már régen kettészelték. Nem is olyan régen: a majális napján. Találkozott Gyöngyösiékkel a belvárosban, és Kornélia belékarolt. Nem is engedte el, így aztán hazáig kísérhette a lányt, s ha már ott volt, behívták teázni, s ha már behívták, megtörtént az, amit már egy éve tervezgettek Kornéliával, de rendre elvetették. Féltek. Maguktól is, de még inkább Gyöngyösi István (korábban Gyurek Stefán) városi tanácsos úrtól.

– Tehát Kornéliát szeretnéd – mondta Kornélia apja, és végigsimította asszír mintára hullámosított szakállát. Nincs meglepve, nem is mérges, de nem is örül. Mintha a nyárligeti polgármester egy számlát tett volna elé, hogy nézze meg, arányosak-e a költségek a felvállalt munkával. Emmi néni, Kornélia anyja viszont tátott szájjal bámul, aztán szeretetteljesen elmosolyodik, de neki nincs beleszólása semmibe. Gyuszi, Kornélia gimnazista öccse izgatottan dobol a lábával, sietne elújságolni a nagy hírt, az apjuk azonban nem siet, és ez nem jó jel. Konyakot tölt magának, szagolgatja, kortyolgatja, aztán megköszörüli a torkát.

– Azt gondolom, Ottókám, hogy az ígéret, a fogadkozás férfiak között mit sem ér. Boldoggá akarod tenni a lányom? Ez természetes. Magadért is tennéd. Kérdés, hogy megvannak-e ehhez az eszközeid. Kereskedősegéd vagy, ami nem szégyen, de ez az állás nem jövedelmez annyit, amennyi egy olyan úri kisasszony, mint Kornélia eltartásához kell. Itt nem arról van szó, hogy Kornélia szórná a pénzt, nagyon is takarékosságra van nevelve, csakhogy a házasság lényege, hogy gyermekek szülessenek. Azok teszik fel a nászra a koronát. És nem egy gyermek, nem is kettő, hanem legalább három. Hadd gyarapodjon a magyar nemzet! Ne vesszünk el a szerbek meg a románok között! És azt a három gyermeket, azt a legalább három gyermeket taníttatni kell. Az iskolán nem lehet spórolni, mert a tudás a legnagyobb tőke! Jöjjön bármilyen gazdasági válság, a tudás nem vész el. Meg ruházni is kell a lurkókat, az sem kis pénz. És táplálni. Egészségesen! Sok tejtermék meg zöldség és gyümölcs. Télen is. És gimnasztika. A kielégítő testi fejlődés, a fizikális jólét az alapja mindennek. „Mens sana in corpore sano!”, mondták már az ókori rómaiak is. Ép testben ép lélek legyen! A lélekben pedig hit! Keresztény hit! Elvégre keresztények vagyunk. Mi nem katolikusok, de ma már ez nem számít. No és a megfelelő otthon! Ház kőalappal, téglából. Esetleg vályogtéglából, de döngölt fal szóba sem jöhet! Az elkezd repedezni, és nincs megállás, nedvesedik, ami a reumát okozza, meg a tüdőbajt. Láttam, mert én Zajáczbokorban ilyen környezetben nőttem fel. Éppen ezért nem ilyen sorsot képzeltem a lányomnak és a gyermekeinek. Nos, mindezekhez pénz kell! Nem is kevés. Nem annyi, amennyi neked van. De azért ne keseredj el, fiam! Dolgozz! Spórolj! Nyiss saját üzletet! És akkor visszatérhetünk a dologra.

– Akkor… hozzám adná Kornéliát?

– Majd elválik. Nem tudhatom, akad-e a közeljövőben olyan vagyonos kérő, aki a lányomnak is tetszik. Mert nekem az is fontos! Én nem várom el a lányomtól, hogy olyanhoz menjen, akitől borsódzik a háta. És tőled sem várom el, hogy kitarts Kornélia mellett. Ha közben megtetszik egy másik hölgy, akit hozzád is adnának, szíved joga, elveszed-e. De ha megcsinálod a szerencséd üzlettulajdonosként, és még mindig Kornélia keze után áhítozol, és a lányom még nem férjezett, akkor újra próbálkozhatsz nála. Vagyis nálam.

Veréb Ottó szívdobogva búcsúzott el Gyöngyösiéktől, és csak a kapuban döbbent rá, hogy valójában visszautasították. A saját üzlettől olyan messze van, mint egy béres a birtokos gazdától. Belekapaszkodott a cirádás vaskapuba, és mintha még most is ott állna elkeseredve.

A villamos a Gyöngyösi-ház előtt halad el, Ottó leszáll, és meghúzza a jelzőharangocskát. Búcsúzás nélkül mégsem hagyhatja el a várost.

A szolgálólány mosolyogva engedi be. Juci, ez a bokortanyai teremtés, bár távoli rokon, olyan volt eddig, mint egy gép, egykedvűen teljesítette az utasításokat.

Amint Ottó belép, a család félbehagyja a kártyapartit. Kornélia, akit május óta nem volt ereje felkeresni, feláll, és megsimogatja a homlokát. Gyöngyösi István városi tanácsos úr keményen kezet fog vele, szivarral kínálja, Emmi néni pedig konyakot tölt. Mire észbe kap, már a nagyasztalt ülik körül, és mindenki őt nézi. A tanácsos úr összekulcsolja a kezét, s mintha expozét tartana a városháza dísztermében, olyan megfontoltsággal fog bele a beszédbe:

– Fiam, nem láttunk az utóbbi időben. Ez Kornéliának rosszulesett, és nekem is. Azt gondoltam, nyilván félreértettél. Azt hihetted, kerek perec visszautasítottunk, és csak vigasztalásképp említettem az esetleges jövőbeli lehetőségeket… De nem! Én komolyan… Apropó! A napokban beszéltem Sáfrány úrral, más ügyben jött, de eldiskuráltunk rólad is. Váltig dicsért, hogy átlátod az árukészletet, magadtól le tudod adni a rendelést, kedvesen bánsz a kuncsaftokkal, és annyira megbízható vagy, hogy már a főkönyvet is megmutatta neked. Ez óriási dolog! Gratulálok, fiam!

– Köszönöm, tanácsos úr. Igyekszem a tőlem telhető…

– Szólíts Pista bácsinak! Szóval, a Sáfrány úrtól hallottak jókedvre derítettek minket. Megnőttél a szemünkben. És pláne más szemmel nézünk rád, mióta megtudtuk: berukkolsz. Fiam, egy saját üzlet megvalósítása a férfiasság nagy bizonyítéka, de fegyverrel harcolni a hazáért… még nagyobb tanúságtétel. És persze az önálló üzlet lehetősége sem úszik el. Majd én, alkalomadtán, ellátlak jó tanácsokkal. Még esetleg egy jó kis városi árendához is hozzájuttathatlak. Sőt, akár be is társulhatok hozzád. Persze nem munkával, hanem tőkével. Na, erről még alkalomadtán…

Veréb Ottó torka kiszárad, homloka gyöngyözni kezd a váratlan dicséretre. A tanácsos úr azonban folytatja:

– Ottó fiam! Mindezeket megfontolva, én és Kornélia édesanyja, és persze maga Kornélia is, úgy gondoljuk, nem kéne éveket várni az újabb lánykérőre!

– És mik… mikor… jöhetnék…

– Ha megállod a helyed a hadseregben, ha kitüntetést kapsz, vagy legalábbis nem kerülsz hadifogságba, nem árulod el a zászlót, akkor megkérheted újra Kornélia kezét. És mi igent fogunk mondani. A háború úgy két hónapig fog tartani, tehát október közepén meglenne a kézfogó, rá egy hónapra pedig az esküvő. Pont jókor, az ősz végén, ahogy eleinknél is szokásban volt.

Veréb Ottó felemelkedik, és habog. Nem találja a szavakat, de nincs is erre szükség, mert Kornélia átöleli, és száját a szájára tapasztja. Az apja vidám fejcsóválással néz félre.

Búcsúztatóünnepség a nyárligeti állomáson. A katonazenekar pattogós ritmusára sorakoznak föl az újoncok a peronon, beszédet mond a főispán, az alispán, a polgármester. Mindhárman azzal fejezik be: „Mire lehullanak a falevelek, ugyanitt fogunk üdvözölni titeket.”

Boresnyik Irma, a Nyárligeti Leánygimnázium végzőse lép ezután a színpadra, és bejelenti, hogy a diákok sebkötöző gézt fognak készíteni a fronton szolgáló hősök számára. Nagy tapsot kap. Őt követi a református lelkész, az evangélikus lelkész és a rabbi. Mindannyian buzdító beszédet tartanak, aztán a főtisztelendő katolikus esperes úr megszenteli a zászlót, amibe a zászlóanya (a főispán felesége) beveri a zászlószegeket.

A katonazenekar eljátssza a magyar himnuszt, s utána a császári himnuszt is. Ez nem volt szokás Nyárligeten. Úgy látszik, ez a csodás háború elhozza az osztrákokkal való végső kiegyezést, netán az összebarátkozást is.

Elindul a vonat. Viszi magával Veréb Ottót, aki könnyezik a boldogságtól, tudja, hogy már senki és semmi nem választhatja el Kornéliától. A katonák énekelni kezdenek. A Bosznia nótát, ami a hat évvel ezelőtti annektáláskor lett népszerű, most pedig jó érzékkel felújították, és gramofonfelvételt készítettek belőle Újvári (korábban Dybischefszky) Károly, a népszínművész-szupersztár és Nyári Rudolf, a cigányprímás közreműködésével.

Boszniának hegyei,

A fekete kövei,

Az a magyar királyé.

Mégis az a Szerbia,

Az a kutya Szerbia,

El akarja venni.

Megállj, megállj, kutya Szerbia!

Nem lesz tiéd soha Bosznia!

Ezután az következne, hogy „Mert a magyar nem enged, / Míg a vére megered, / Bármennyit is szenved”, de ez nem tetszik az újoncoknak, inkább azt fújják megint: „Megállj, megállj, kutya Szerbia…”

Tartalom

Boldogság

Bosznia

Elhárítás

Szimulánsok

Ínség

Expanzió

Diktátum

Sötét utcák

Emlék

Univerzum

Helyezkedés

Újrakezdés

Megjöttek a legények

Rókabokor

Éber álom

Kihívás

A konzervgyár visszavág

Új lehetőségek

Vadak

Új asszony a háznál

Szonyecska

Nikó

A tanonc (Epilógus)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0