Visky István

A századik

– részlet –

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Szerkesztette: Mihály Emőke
Teológiai szaklektor: Adorján Kálmán

A bibliai idézetek forrása: a revideált új fordítású Biblia (RÚF).

© Visky István, 2020
© Koinónia, 2020, 2023

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 973 165 279 5

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Lectori salutem

Ez a könyv nem a hitvalló keresztényeknek szól elsősorban. Persze ők is olvashatják, de aligha van benne bármi, amit ők ne tudnának már. Inkább olyanoknak írtam, akik érteni akarják, hogy hogyan gondolkodnak a keresztények önmagukról, Istenről, az Igéről. Azt szeretném, ha elérné a szívüket Isten üzenete: őket is megszólítaná és magával vonná az Ige.

Mindenekelőtt arra szeretném rávenni a gyanútlan olvasót, hogy újra kezébe vegye a bibliáját. Nem sokan vannak, akiknek nincs otthon legalább egy bibliájuk. Ezek a bibliák régi családi emlékekként valahogy ott maradtak a könyvespolcokon. De a statisztikák szerint új bibliát is nagy számban adnak el az európai könyvüzletekben, mindenféle nyelven. Milyen titkos, belső sóvárgásról tanúskodnak ezek az otthon meglapuló bibliák? Az ember mindig vágyik a végtelenre, az abszolútra, mégsem akar más istenről hallani, csak arról, amelyet ő maga faraghat ki, a saját maga képére és hasonlatosságára. Így válik az élő Isten utáni sóvárgás bálványok imádásává.

A posztmodern életszemlélet és életmód nemcsak azért jelent halálos veszedelmet, mert mindenki azt tesz, amit akar, hanem azért is, mert az ember saját magát mint istent imádja, és önmaga vágyainak és kívánságainak vallásos buzgalommal engedelmeskedik. Így válik az ember egyszerre önmaga bálványává és rabszolgájává. A bálványaink nem töltik ki a lelkünkben tátongó űrt, csak eltakarják azt. Ezért olyan fáradt a mai kor embere, ez őrli fel erejét. Ilyen a bálvány természete: áldozatot kíván.

A könyvben olvasható gondolatok és felvetések nem valamilyen teológiai tézis alátámasztására vagy éppen cáfolatára íródtak. Vitatkozásra nincs már idő. Annak reményében vetettem papírra őket, hogy újabb gondolatokat, kérdéseket indítanak el az olvasóban, önreflexióra serkentenek. Ezzel pedig el is kezdődik valami titokzatos folyamat az olvasó életében. Valami, amitől pusztulnak a bálványok, és ami talán nem is lesz olyan könnyű, mint gondolnánk, viszont kivezet az önmagunk körül forgolódás labirintusából, és az élő Isten színe elé állít.

Ez a könyv akkor éri el a célját, ha megkeresed a polcodon a bibliádat, és újra kinyitod. Vagy ha eddig is fellapoztad naponta a Szentírást, akkor ezentúl más szemmel olvasod. Nem mint aki már előre tudja, hogy mit fog mondani, hanem mint aki nyitott arra, hogy meglepő módon és személyesen találkozzon Istennel. Hátha olyan üzenet előtt nyitja meg a szívedet Isten Lelke, amely nemcsak neked, hanem rólad is szól. Mert amíg a bálványok kizárólag önmagukat állítják történeteik középpontjába, addig Isten története rólad is szól. Ha beleolvasol ebbe a könyvbe, meg fogod érteni, mire gondolok.

A második világháború elején egy lengyel kisváros zsinagógáját sietve kiürítették a hívek: igyekeztek biztonságba helyezni, amit csak lehetett, a közelgő megszállás elől. Tudták, hogy a megszállók megállíthatatlanul fel fogják dúlni az imádság házát, sőt utána talán még fel is gyújtják, és semmit nem lehet ez ellen tenni. De azért a rabbi, mielőtt végleg bezárta volna az épület ajtaját, egy darab szénnel hatalmas, jól olvasható betűkkel ezt írta fel a tóratartó szekrény fölé a fehér falra: „GONDOLD MEG, KINEK A SZÍNE ELŐTT ÁLLSZ!”

Amikor kinyitjuk a Bibliát, imádkozunk, önmagunkon gondolkozunk, vagy éppen Igét hirdetünk a szószékről, elengedhetetlenül fontos, hogy tisztában legyünk azzal, milyen felfoghatatlanul hatalmas és szentséges Isten színe előtt állunk. Nemcsak a világ és benne minden létező teremtője Ő, de Ő is irányít mindent. Az is az Isten munkája, ami a szív mélyén történik, amíg az ember az Igét olvassa. Lehet, hogy nem azonnal érint meg az Ige, sőt ellenkezést is kiválthat belőled. Olyan az Isten Igéje, mint a vetőmag, amelyből hull a kövek és a tüskék közé is, de a jó termőföldbe is kerül belőle – a Magvető döntése szerint.

Nem lehet a maga teljességében és végérvényesen megérteni az evangélium megtérésre hívó üzenetét, ahogy a hit misztériumát sem. Egy dolog tudható biztosan: nem érdemeljük meg, és ki sem kényszeríthetjük, hogy Isten szóba álljon velünk. Az, hogy az Ige mégis ott van előttünk a Szentírásban, Isten szeretetének és kiáradó kegyelmének a jele. Hogy mikor és miképpen ér utol minket ellenállhatatlanul ez a kegyelem, azt nem tudjuk befolyásolni, nem a mi döntésünktől függ.

A könyvben olvasható igemagyarázatok a hangos gondolkozás, tanakodás jegyében születtek: nem nevezhetők igazán teológiai szövegmagyarázatoknak. És bár megtérésre hívnak, mégsem döntésre akarnak bírni, hanem egyszerűen csak arra, hogy nyíljunk meg Isten Igéjének ellenállhatatlan bája, nyugtalanító szépsége és borzongató komolysága előtt. Az az önfeledt szabadság árad a Szentírás minden sorából, hogy „Te tudod, Uram!”

Gondold meg, kinek a színe előtt állsz!

Visky István

Kelt Nagyváradon, 2020 áprilisában, a karantén idején

Karantén

„Mindennek megszabott ideje van, megvan az ideje minden dolognak az ég alatt.”

Prédikátor 3,1

Ez a világ nem rend nélkül való világ. Minden Isten gondviselése alatt van. Semmi nem történik ok és cél nélkül, még akkor sem, ha sokszor nem úgy tűnik.

Az ember nem akar tudni erről a rendről, és mindent el is követ, hogy ne kelljen aszerint élnie, de nem tudja lerázni magáról.

Az embernek szabadságában van szinte bármit megtenni, ennek ellenére a világ rendje mégsem az emberre van bízva. Erre pedig úgy emlékezteti Isten az embert, hogy a dolgok mindig változnak. Semmi nem állandó, semmi nem örök. Mindennek rendelt ideje van.

Mit jelent ez? Mindenekelőtt azt, hogy minden a neki kiszabott időben történik. Amikor valaminek elmúlik az ideje, akkor az a dolog megszűnik, véget ér. Minden jön és elmúlik, semmi nem állandó.

Az elmúlt évtizedekben belemerültünk egy életformába. Minden, amit tettünk, az a sietés, a rohanás és a pocsékolás jegyében történt. Dolgoztunk, tanultunk, rendezvényeken vettünk részt, utaztunk, pénzt költöttünk, fogyasztottunk. Mindent elkövettünk, hogy ne legyünk otthon, csak aludni mentünk haza, házon kívül éltük az életünket, ami sok pénzbe is került, és soha nem tudtunk lenyugodni.

Ez az életforma 2020 elején hirtelen véget ért. Megállt a világ. Mindenkinek otthon kellett maradnia, karanténban. Megszűnt az őrült rohanás, és eljött az otthoni élet ideje. Ebben az új életritmusban pedig rájöttünk, hogy mennyi minden nem fontos, hogy nélküle is tudunk élni.

Szép üzenete van annak, hogy ez a karantén-idő épp a húsvéti időszakra esett. A páska ünnepén Isten népe Egyiptomból, a szolgaságból való szabadulást ünnepelte. Jézus Urunk keresztáldozata és feltámadása pedig megszabadított minket a bűn és a halál szolgaságából. Ahogy Isten népe megszabadult Egyiptomból, a szolgaság házából, úgy szabadultunk meg mi is egy életforma szolgaságából.

Az otthonmaradás heteit pusztai vándorlásként éltük meg. Csak a pusztaságot láttuk, az elvesztett dolgok hiányát, és közben nem vettük észre, hogy szabadok vagyunk. Megszabadultunk dolgoktól, amelyekben nem volt élet, megszabadultunk a rohanástól, a zsúfoltságtól, az idő szorításától. Megláttuk, milyen igazán élni.

Az elmúlt évtizedekben elfelejtettünk otthon lenni a családunkkal, otthon békességre lelni, elfelejtettünk megnyugodni. Elfelejtettünk együtt étkezni, beszélgetni, nyugodtan, nem sietve Bibliát olvasni. Elfelejtettünk csendben lenni.

Ennek ellenére a karantén idején nagyon sok panasz hangzott el az otthonokból, szerte a világban. Szülők panaszkodtak a gyermekeikre, hogy össze vannak zárva velük, házastársak panaszkodtak egymásra. Sok feszültség, ellentét, szorongás került a felszínre. A kötelező otthonmaradás idején megugrott a családon belüli erőszak eseteinek a száma. Mekkora baj ez!

Hogy jutottunk ide, hogy a nem fontos dolgok fontosabbá váltak, mint az élet, az otthon és a család közössége pedig teherré lett? Keresztény családoknál sem ment zökkenőmentesen az, ami pedig a legjobb dolog kellene legyen a világon: együtt lenni otthon. Mi történt velünk?

Megfertőződtünk. Egy veszedelmes vírus fertőzte meg az életünket, amitől elfelejtettünk élni. A vírusban nincs élet. Nincs sejtmagja, mint a baktériumnak, nem élő szervezet, csak egy kód. A pusztítás kódja. És nemcsak hogy nincs élet a vírusban, de el is veszi az életet. Mindent, amit megfertőz, elkezd sorvasztani, mindenből kiöli az életet.

Az életformánk olyan, mint egy vírus. Eltávolít Istentől, eltávolít az élettől, űz, hajt, kimerít. Az elmúlt évtizedekben bizony éreztük ezt a sorvasztó vírusfertőzést az életünkön, a hitvalló keresztény családokban is!

Sokat beszélnek mostanában a tudósok a felmelegedő klímáról. Az élő organizmusnak akkor növekszik meg a hőmérséklete, ha láza van. A földünk, a világunk belázasodott, melegszik, és mi, emberek és az életmódunk az a fertőzés, amellyel megbetegítettük a világot, mert életformánk olyan, mint a vírus: elveszi az életet.

Milyen messze elhatott a bűn az életünkben! Milyen mélyen, alapjaiban átjárta a bűn a létünket! Pál apostollal együtt kiáltunk mi is: „Az akarat megvolna bennem a jóra, de nem tudom véghezvinni azt. Hiszen nem azt teszem, amit akarok: a jót, hanem azt cselekszem, amit nem akarok: a rosszat. Ha pedig azt teszem, amit nem akarok, akkor már nem én teszem, hanem a bennem lakó bűn.” (Róma 7,18–20)

Rohanó, űzött, vírusfertőzött életet éltünk. Nagyon rafináltan itt támadott meg bennünket a bűn, és mi, bár sejtettünk valamit, alig figyeltünk erre a halálos veszedelemre. Azokban a hetekben, a kényszerű otthonmaradás idején gyógyulási folyamatokon ment át a világ, legalábbis a gyógyulás lehetőségén. Mert Isten szólt, beszélt hozzánk, figyelmeztetett minket: a nem-életet tartjuk életnek, és ahol igazán élnünk kellene, ott üresség, szorongás van. Vajon megértjük ezt az üzenetet? Vagy újra kell szólnia majd Istennek, erősebben, kézzel írva fel a fehér falra az ítéletet: megmérettél és könnyűnek találtattál? (Dániel 5,25–26)

De vajon hogyan harcoljunk a bűnnek ez ellen a vírusa ellen? Hogyan lehet harcolni valami ellen, amiben nincs élet és elveszi az életet? Még több élettel! Az élet pedig az Istennel való közösségben van. Jézus Krisztusban maga az élet jött el közénk, és nekünk még szorosabban kell ragaszkodnunk ehhez az élethez. Mert íme, milyen alattomosan veszítjük el az életerőnket!

Otthonainkat újra meg kell töltenünk Isten jelenlétével, csenddel, közösséggel, imádsággal. Az otthonunk templom, istentiszteleti hely, az élet helye. Ne engedjük meg semminek, hogy elvegye az időnket, hogy hajtson, űzzön! Meg kell tanulnunk újra élni.

Nem érek rá

„Egy ember nagy vacsorát készített, és sok vendéget hívott meg. A vacsora órájában elküldte a szolgáját, hogy mondja meg a meghívottaknak: Jöjjetek, mert már minden készen van! De azok egytől egyig mentegetőzni kezdtek.”

Lukács 14,16–18

Meghívottnak lenni jó! Azt jelenti, hogy fontos vagyok, számítanak rám. Akit meghívnak valahova, annak azt üzenik: helyed van közöttünk, előkészítettünk számodra egy helyet, amelyet csakis te tudsz betölteni.

A nagy vacsora példázatában Jézus Krisztus éppen ezt tanítja: Isten országában helyem van, és számítanak rám! Milyen fontos üzenet, és mennyire meg kellene hallanunk: a szellemi világban, a világosság birodalmában, az országban, amely nem e világból való, készülnek találkozni velem.

Vajon belegondoltunk már abba, hogy minden ezen a világon értünk történik? Isten mélyen az ember lelkébe ültette a soha ki nem törölhető bizonyosságot, hogy az univerzum középpontjában az ember van. A teremtés, a gondviselés, a kereszthalál, az új élet lehetősége és az üdvösség mind miérettünk történt és történik.

Ezt azonban nem úgy éli meg az ember, ahogy kellene. A középpontban levés szép rendje összezavarodott bennünk, és a gőg különösen kegyetlen érzésévé alakult át. Az egyetlen eset, amikor Isten és a szellemi világ vonatkozásában a középpontban érzi magát az ember, amikor bűntudata van. Úgy viszonyulunk Istenhez, mintha Ő egyebet sem tenne, mint árgus szemekkel figyelne minket, számolná a hibáinkat, és bosszút forralna magában. Pedig nem így van!

Éppen a nagy vacsora példázatában mutat rá Jézus, hogy az Atya nem azzal van elfoglalva, hogy figyelje botladozásainkat, hanem azzal, hogy lakomát készítsen számunkra. Isten hagyja, hogy éljem az életemet, nem kritizálja a döntéseimet. Egyszerűen csak engedi, hogy éljek, ahogy jónak látom, a szabadság minden következményével. Isten a velem való együttlétre készül. Lakomát rendez, és várja, hogy találkozhasson velem.

De valahogy nem alakul jól ez a találkozás. Nem mintha nem vágynék rá, vagy nem készülnék találkozni Istennel. Dehogynem. Inkább csak van valami zavaró dolog az életünkben, ami késlelteti, és végül meg is akadályozza a találkozást.

A példázat szerint a meghívottak, akikre számít a gazda, nem tudnak elmenni a lakomára. Nem arról van szó, hogy nem akarnak, vagy hogy visszautasítanák a meghívást. Szeretnének ők menni, de nem tudnak. Közbejött valami. És nem is kevés az, ami hirtelen felborítja a terveket.

Az egyik meghívott szántóföldet vett, amelyet meg kell néznie, a másik öt iga ökröt vett, és ki kell próbálnia őket, a harmadik megnősült, és a felesége mellett kell maradnia. De hát mi ezzel a baj? Ezek elég fontos dolgok. A föld az a tér, ahol élek, eltart engem és a családomat. Az ökrök a munkámat jelentik, a vetést és az aratást, amely az életem alapja, a feleség és a család pedig az a közösség, amely a legszorosabban körülvesz. Ha a földet, az ökröket és a feleséget nézzük, azok bizony magát az életet jelentik. Nem kellene talán ezekkel foglalkoznom? Dehogynem. Nem a földdel, az ökrökkel vagy a feleséggel van baj!

Amikor a meghívottak kimentik magukat, mert – bár szeretnének menni – előbb foglalkozniuk kell ezekkel a fontos dolgokkal, akkor a kifogások mögött felsejlik valami különös. Lehet, hogy csak a világ örömei vonják el őket, de mély nyugtalanság is lappanghat a kifogások mögött.

Gondoljunk csak bele: aki földet vett, miért akar még egyszer kimenni a helyszínre a vásárlás után? Ha már megvette, nem ér rá bármikor megnézni, hiszen az övé? És miért akarja feltétlenül kipróbálni az ökröket? A feleség esetében még csak-csak érthető, hogy az ifjú férj vele akar lenni, de ott egy másik kérdés vetődik fel: miért nem akar a feleségével együtt elmenni a vendégségbe? Mennyi nyugtalanság van a kifogások mögött!

A nyugtalanság mindhárom esetben mély szorongásból fakad: nem vagyok biztos benne, hogy jól döntöttem. Ráérnék bármikor kimenni a földemre vagy kipróbálni az ökreimet, bátran elvihetném a feleségemet is a lakomára – hacsak nem lenne bennem az a maró kétség, hogy nem döntöttem jól. Mi másért kellene feltétlenül még egyszer megnézni azt a földet, amelyet már sokszor láttam, mielőtt megvettem volna, és mivel már megvettem, így is, úgy is az enyém, tehát mindegy. Csakhogy nem mindegy, mert nem vagyok biztos abban, hogy jól döntöttem, hogy jó vásárt csináltam, hogy jó asszonyt vettem el feleségül.

Ez a bizonytalanság pedig leköt, visszatart. Nem tudok nyugodt szívvel elmenni a lakomára. Állandóan ott forog bennem a kétely, hogy mi van, ha rossz üzletet kötöttem. Ez tart vissza a lakomától.

A döntéseimben való bizonytalanság mérhetetlen szorongást okoz. És ez a szorongás elveszi a nyugalmamat, állandóan űz, hajszol. Ezért maradok le a lakomáról, ezért nem találok haza az Atyához.

Isten azért küldte el a Messiást erre a világra, hogy biztos pont legyen a felfordult, nyugtalan világban, és hogy bevigyen a mennyei lakomára. Mert már semmi nincs a helyén, semmi nem biztos: a föld áldásból teherré vált, a szántás a gyümölcs ígéretéből robotolássá vált, a házasság az öröm és békesség helyett harc, versengés terepe. Az élet teljességének öröméből hiány, kapkodás, szégyen lett.

Jézus Krisztus üzenete nagyon egyszerű, mégis alapjaiban változtat meg mindent: engedd el, ne hordozd tovább, tedd le! És valóban, ez az evangélium: bárhogy is volt, bármit is rontottam el, nem kell visszatartania, megállítania. Elengedhetem, és a társammal, a családommal, a közösségemmel együtt mehetek a lakomára, ahol várnak, ahol számítanak rám.

Vesszen a férgese!

„A vámszedők és a bűnösök mindnyájan Jézushoz igyekeztek, hogy hallgassák őt. A farizeusok és az írástudók pedig így zúgolódtak: Ez bűnösöket fogad magához, és együtt eszik velük.”

Lukács 15,1–2

Jézus Krisztus szolgálata idején folyton szembeszálltak vele a farizeusok. Zúgolódtak, mert Jézus vámszedőket, prostituáltakat, bűnösöket engedett magához, tulajdonképpen mindenkit, aki szívesen hallgatta, és kereste vele a kapcsolatot. Hogy igazán megértsük a farizeusok ellenszegülésének okát, vissza kell tekintenünk a távolabbi múltba.

A babiloni fogság és a Templom lerombolása után Izrael bűnbánatot tartott, és megértette, hogy azért kellett megbűnhődnie, mert hűtlen volt Istenhez és a Törvényhez. Írástudó iskolák alakultak, hogy megvédjék a Tóra 613 parancsolatát, nehogy a nép áthágja valamelyiket, és ezzel újabb ítéletet vonjon Izraelre. Ez az Ezsdrás idejében létrejött írástudó iskola volt a szoferim. A következő írástudó nemzedékek még komolyabban vették a Tóra védelmét, és a 613 tórai törvény mindenikéhez több száz, esetenként több ezer új törvényt és rendelkezést fűztek. Jézus Krisztus idejében kezdték meg működésüket a tanaiták, azok az írástudók, akik rendszerbe foglalták a szoferim rendeleteit és törvényeit. Az általuk megszerkesztett hatalmas törvénygyűjteményből lett a Misna, mely a következő évszázadokban kialakuló Talmud alapja lett.

Amíg a farizeusok az utolsó vesszőig betartották a rendelkezéseket, melyek száma akkorra már hatalmasra duzzadt, addig Jézus csak a Tórát fogadta el. A Tóra – Jézus szerint – Istentől, a mennyből adatott, míg az egyre szaporodó szabályok és rendelkezések csak az atyák megkötései, azért elutasította őket: „Ne gondoljátok, hogy azért jöttem, hogy érvénytelenné tegyem a törvényt vagy a próféták tanítását. Nem azért jöttem, hogy érvénytelenné tegyem, hanem hogy betöltsem azokat.” (Máté 5,17) Jézus üzenete világos: a Tóra azért adatott, hogy megőrizze az embert a bűntől, és visszavezesse Istenhez. A Tóra szolgálja az embert, nem az ember a Tórát. A törvényt azért adta Isten, hogy megtanítsa az embert a tiszta, hálás és örvendező életmódra, hogy az ember meggyógyulhasson és helyreálljon az élete. A Tóra az ember érdekét szolgálja: a törvény van az emberért, nem az ember a törvényért. Csakhogy az ember teljességgel képtelen a törvényt megtartani.

Ez az Ige, a Tóra igéje lett testté Jézus Krisztusban – mondja János evangéliuma –, azért, hogy megkeresse és megtartsa, ami elveszett. Mert Jézus a törvényt úgy mutatta meg, ahogy Isten szándéka szerint adatott az embernek, vagyis hogy az visszavezessen az Atyához. Jézus üzenete messiási üzenet: a Tóra Isten irgalmának jele.

A farizeusok viszont másképpen látták ezt. Úgy hitték, hogy a Messiás akkor jön el, amikor majd a nép teljes mértékben, hiánytalanul, az utolsó jottáig megtartja a Tórát, és így tiszta, megszentelt életet él. Meg voltak győződve, hogy mindenki, aki ennek a hitnek ellentmond, megrontja vagy kilóg belőle, az nem tartozik Izrael népéhez, az nem a Tóra gyermeke. Ezért vetették meg, és zárták ki a farizeusok azokat a zsidókat, akik bár Ábrahám gyermekei voltak, „szégyent hoztak” Izraelre, és „akadályozták” a Messiás visszajövetelét.

Ez volt az oka annak a mély, kibékíthetetlen ellentétnek, amely ott feszült Jézus Krisztus és a farizeusok, írástudók, főpapok között. A próféták messiási ígérete zátonyra futott a törvények, a szabályok és a rendelkezések tömkelegében. A farizeusok, az írástudók és a főpapok teljesen kifordították a próféciákat: azt állították, hogy ha teljesen tiszta lesz a nép, akkor jön el a Messiás. Jézus Krisztus viszont a prófétákkal együtt azt hirdette, hogy azért jön el a Messiás, hogy tiszta legyen a nép, tiszta legyen az ember. Ehhez pedig Ő, a Messiás, Isten Báránya mutatta be a bűnért való engesztelő áldozatot, az Írásoknak megfelelően, pontosan betöltve a Tóra igazságát.

A farizeusok a vámszedőkre, a prostituáltakra, a bűnösökre, a leprásokra, a vakokra, a sántákra, a betegekre, a megszállottakra és általában minden „tisztátalan” emberre úgy tekintettek, mint Izrael fájáról levágandó száraz ágra, mint közvetlen felelősökre azért, hogy nem jött még el a Messiás. Milyen kegyetlen ez a kirekesztés: bűnös vagy, beteg vagy, tisztátalan vagy, így hát nincs helyed Izrael között, nem tartozol a néphez! Pusztulj innen! Vesszen a férgese! Lo Ami: nem népem, Lo Ruchamah: nincs irgalom – idézték a farizeusok Hóseás prófétát (Hóseás 1,6–9), Isten helyére ülve az ítélőszékben.

Jézus Krisztus viszont a Messiás örömüzenetét hirdette: Ő azért jött, hogy megkeresse és megtartsa, ami elveszett. „Menjetek, és tanuljátok meg, mit jelent ez: »irgalmasságot akarok, és nem áldozatot«. Mert nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem a bűnösöket, azért jöttem, hogy megkeressem és megtartsam, ami elveszett” – mondja a farizeusoknak. Ő is idézi a prófétát – mégpedig Ézsaiást –, amikor a maga messiási szolgálatáról beszél: „megrepedt nádszálat nem tör el, és füstölgő mécsest nem olt ki” (Máté 12,20).

A számkivetett nyomorultak, a bűnösök, a betegek pedig sóvárogva keresték az alkalmat, hogy találkozzanak Jézussal: sírva ölelték át, a hajukkal törölték a lábát, meghívták a házukba, asztalukhoz ültették… És Jézus ment, együtt evett a bűnösökkel, hogy Isten szeretetének és irgalmának gyógyító erejével megmentse ezeket a nyomorultakat.

Farizeusnak lenni azt jelenti, hogy magamat tisztának tartom, a másik felett viszont ítélkezem, és eltaszítom magamtól. Azt gondolom, hogy az általam hozott szabályokban és rendelkezésekben gyönyörködik Isten, törvénykező és vak vagyok, nem látom, hogy még a saját magam által hozott törvényeket sem tudom megtartani. Ne ítélj, hogy ne ítéltess! – figyelmeztet Jézus Krisztus. Mert aki törvényeket, szabályokat hoz, az ítélkezik is. Ez pedig egyedül az Isten joga. Isten viszont nem ítélni, hanem gyógyítani, hazavezetni, megbékülni akar.

A századik

„Ha valakinek közületek száz juha van, és elveszít közülük egyet, vajon nem hagyja-e ott a kilencvenkilencet a pusztában, és nem megy-e addig az elveszett után, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, felveszi a vállára örömében, hazamegy, összehívja barátait és szomszédait, majd így szól hozzájuk: Örüljetek velem, mert megtaláltam az elveszett juhomat.”

Lukács 15,4–6

Kiről is szól az elveszett juh példázata? Nyilván rólam! Én vagyok az elveszett és megtalált bárány. Minden értem van, minden rólam szól: értem halt meg a Megváltó, én vagyok az üdvtörténet középpontja, körülöttem forog a világ. Vagy nem? Túl könnyen azonosítom magam a példázatbeli századik juhval, egyből arra gondolok, hogy itt az én megtérésemről, Istennel való kapcsolatomról van szó. De vajon nem az önző énem sugallja ezt nekem? Az ego nagy túlélő, még a megtérés álcáját is képes magára ölteni, csakhogy le ne lepleződjön. Az eltévedt századik bárány szerepét is vállalja, és eljátssza a megtérést is, ha kell, csak hogy ragyoghasson, a középpontban lehessen.

A Jó Pásztor példázata nem úgy kezdődik, hogy elvesztődik egy juh a százból, hanem hogy van valaki, akinek száz juha van… Van egy gazda, akinek a nyája teljes, hiánytalan. Ebben a nyájban mindegyik báránynak helye, értéke van. Jézus ezt a példázatot nem a nyájról és a juhokról mondja, hanem a gazdáról: Mit gondoltok, elmegy-e a gazda megkeresni az eltévedt juhát, vagy sorsára hagyja? Még köztetek, emberek között sincs olyan, aki beletörődne abba, hogy a nyája megfogyatkozik. A saját tulajdonára vigyázó, arról gondoskodó gazda képét mutatja itt fel Jézus az őt körülvevő farizeusoknak.

A farizeusok, az írástudók és a papok ugyanis nem voltak jó gazdák, nem vigyáztak a nyájra. Az elveszettet, a bűnöst, az eltévelyedettet sorsára hagyták, mert csak baj volt vele. Tisztán akarták tartani a nyájat. Nem baj, ha kisebb is az a juhnyáj, de legalább legyen hibátlan.

Jézus Krisztus viszont azt mondja: Nem így kell pásztorolni a nyájat: mindenki fontos, mindenki része a nyájnak, nem szabad lemondani senkiről! Elmegyek, és megkeresem a századikat is. Nem azért, mintha megérdemelné az a századik, hanem mert én, a Messiás ilyen pásztor vagyok.

Az elveszett bárány állapota sem egyértelmű. Rendszerint sajnálkozni szoktunk a szegény elveszett bárányon, pedig egyáltalán nem biztos, hogy annyira szomorú a saját helyzete miatt. Sőt gyaníthatóan nagyon is jól érzi magát távol a nyájtól. Mert hol is van ez a nyáj? A pusztában. Isten, a pásztor a pusztán keresztül vezeti a nyáját a zöld legelők és a friss források felé. A pusztai vándorlás után pedig a nyáj megérkezik a gazda birtokára, Isten országába. Csakhogy nem mindegyik bárány érti meg a vándorlás és a megérkezés fontosságát. Van, aki megunja a pusztát.

Ez az eltévelyedett bárány nagy dilemmája: a pusztában van a közösség, de a pusztán túl mintha zöldebb lenne a fű… Az eltévelyedés egyfajta délibábkergetés: arrébb megyek, ahol dúsabbnak tűnik a legelő, aztán még arrébb, és még arrébb. És meglehet, hogy a századik bárány még jól is érzi magát egyedül. Hogyisne, hiszen nem kell a másikat kerülgetnie, nem kell se bocsánatot kérnie, se megbocsátania. Nem olyan rossz élet a magányos, eltévelyedett élet.

Az elkóborolt bárány néha még vágyhat is olykor a közösségre, mert van úgy azért, hogy hiányzik a pásztor hangja és a többiek jelenléte. De hát a büszkeség nagy úr! Hogy is mehetne vissza csak úgy, elismerve, hogy hátrányai is vannak a magányos legelészésnek? Nem éppen olyannak ismeri a nyájat, mint amely csak úgy, szó nélkül visszafogadná… lehet, hogy a nyájban sem éppen teljes a szeretet és az elfogadás.

A századik bárány talán még élvezi is, hogy eltévelyedett. Persze mit sem tud a rá leselkedő veszélyekről. Ez is része az eltévelyedésének: látja álmai kecsegtető délibábját, élvezi, hogy kikerült az Ige pásztorbotja alól, tetszik neki a magányos legelészés. Jól elvan magában, anélkül, hogy tisztában lenne a halálos veszedelemmel.

Az van megírva, hogy a bárány után megy a pásztor, és a vállára veszi. Általában a megsebesült, az elgyengült, a kimerült bárány képét látjuk magunk előtt. De mi van, ha nem azért veszi a vállára, mert a bárány megfáradt a tévelygésben, hanem mert nem nagyon akarja követni a pásztort, és nem kíván visszamenni a nyájhoz?

Valahol érthető is ez: amíg a bárány nem látja a fenyegető halálos veszedelmet, addig nem nagyon akar visszatérni magányos útjáról. Ha meg már látja, hogy baj van, akkor késő, akkor már elveszett. A pásztor többet lát, messzebbre lát. Azt is tudja, amit az eltévelyedett bárány nem tud: hogy jobb neki a pásztorral. Ez a pásztor pedig nem várja meg, amíg a báránynak megjön az esze, amíg megtér, hanem ő kezdeményez, ő indul el megkeresni a századikat. A megtérés eldönthetetlen kérdése: vajon előbb a bárány szállt magába, és fordult vissza a pásztorhoz, vagy a pásztor érte utol és vette karjaiba, hogy visszavezesse?

Én vagyok ez a pásztor – mondja Jézus Krisztus. – Az egész nyájjal számolok, a lemaradóval is, a bűnössel, a foltossal is. Vele együtt teljes a nyáj. És tudom, hogy szüksége van rám, ugyanúgy, mint a többinek.

Három, bűnnel terhelt élet

„A megfeszített gonosztevők közül az egyik így káromolta őt: Nem te vagy a Krisztus? Mentsd meg magadat és minket is! De a másik megrótta, ezt mondva neki: Nem féled az Istent? Hiszen te is ugyanazon ítélet alatt vagy! Mi ugyan jogosan, mert tetteink méltó büntetését kapjuk, de ő semmi rosszat sem követett el. Majd így szólt: Jézus, emlékezzél meg rólam, amikor eljössz a te királyságodba! Jézus így felelt neki: Bizony mondom neked, ma velem leszel a paradicsomban.”

Lukács 23,39–43

A Golgotán három, bűnnel terhelt életet látunk. Nem kettőt, hanem hármat! Ebben van a megváltás misztériuma. De ezt csak akkor érthetjük meg, ha közel hajolunk ehhez a három haldoklóhoz. Nem könnyű megtennünk, mert irtózunk a szenvedéstől és a haláltól.

Azért van három, bűnnel terhelt élet a golgotai kereszteken, mert hárman halnak meg. A bűn zsoldja a halál, tehát ha három halál van, akkor három bűnös életnek kell lennie.

Az egyik bűnös kiabál – ő a leghangosabb –, átkozódik, szidja a sorsot, a körülményeket. És bár címeres gazember, jellemzően mégis áldozatnak tartja magát. Nem érdekli, hogy bűnös, ő csak menekülni akar. Megúszni.

Ennek a bűnösnek az egész magatartásában, a Jézushoz fordulásában is, a dühös gőg nyilvánul meg, és mint minden nagyszájú, következményeket megúszni akaró bűnösre, rá is jellemző a gyávaság. Amit mond, az a posztmodern kor hitvallása: Te vagy Jézus, a Messiás? Semmi kifogásom ellene, csak szedj le innen. Tőlem lehetsz Buddha vagy Mohamed, Krisna vagy Lao-ce, csak vegyél le innen.

Ennek a bűnözőnek a legnagyobb baja nem a maga mögött tudott bűnös élet, hanem a vakság. Még a spiritualitással is kész kacérkodni, csak bejöjjön a számítása. Ez az ember az örök túlélő, a megúszásért bármit bevállaló ember archetípusa. De választ nem kap Jézustól. Mit is lehetne erre válaszolni? Így hát az első bűnössel az történik, amitől leginkább retteg: beleolvad az arctalan ürességbe.

A másik bűnösnek is sok bűne van, az is címeres gazember. Mégis más, mint az első. „Méltán halunk meg” – mondja. Van ebben az emberben – minden bűne ellenére – valami belátás, az igazságnak valamiféle ismerete. Tudja, hogy van igazság, és azt is tudja, hogy az élete nem állhat meg az Igazság előtt. Átjárja egyfajta megbánás: nem így kellett volna, másképp szeretett volna élni, bárcsak újrakezdhetné.

Ez a kétféle bűnös ember van. Minden bűnös, így vagy úgy, beletartozik a kettő közül valamelyik kategóriába. Mert csak ez a kettő létezik: az, aki megúszni és folytatni akarja, és az, amelyik, ha tehetné, újrakezdené az életét.

Végül ott van középen a harmadik bűnös is, a Názáreti. Az Ő lelkét is sok bűn nyomja, több, mint a másik kettőét. Csakhogy egyik bűnt sem Ő követte el, hanem átvette másoktól. A bűnt is, és a zsoldját is, a halált.

Hogy kitől? Bárkitől. Bárkitől, aki letenné a bűneit, akinek elege van önmagából, aki mindent bán, és ha tehetné, újrakezdené az életét. Aki végtelenül sajnálja, hogy így alakult. Bárkitől átveszi a Názáreti, aki hisz benne.

De hát hogy lehet ezt? Átadni a bűnt? Letenni, elengedni, megszabadulni tőle? Lehetséges, hogy a Názáreti egyszerűen csak átvegye? Nem illúzió ez? Nem teológiai absztrakció, papi mese?

Nem bizony! Figyeljünk csak: amikor a második bűnös elkezd beszélni magáról, a megbánásról, az igazság előtti méltó ítéletéről, akkor történik valami. Mintha elkezdene lefoszlani erről az emberről a bűne. Még ő maga sincs tisztában vele, ő csak kiönti a szívét Jézusnak, őszintén szembenéz önmagával, és bánja, ami történt. De közben a lelke könnyebb lesz, megemelkedik, valami könnyű lebegést, megvilágosodást él át. Egyszer csak megszólal: „emlékezzél meg rólam a te országodban”.

Hogy lehet egy ilyen gyalázatos élet után ilyet kérni? Mi vezeti el ezt az embert a valószínűtlen és lehetetlen kéréshez? Mi játszódik le közte és a Názáreti között, mi történik a lelkében? Titok, misztérium. Csak annyit tudhatunk, hogy világosság tölti be. Látja az országot, amely nem e világból van, és látja benne magát is.

Jézus pedig meg is erősíti: igen, velem leszel a mennyországban! Igen, leveszem a bűnt, bárkiről. Nem számít, mi volt azelőtt, újra lehet kezdeni. Az utolsó pillanatig is. „Pokol, hol a te fullánkod? Halál, hol a te diadalmad?” – kérdezi később Pál apostol. Elvétetett, nincs.

Valósággal lefoszlik a bűn erről az önmagával szembenéző bűnbánóról. A kivégzést irányító, sokat látott római százados se érti, de nyilvánvaló, hogy történt itt valami a bűnös és a Názáreti között, mert szent borzongás járja át a kemény légióst, és csak annyit tud mondani: bizony, Isten Fia volt…

Először a Názáreti hal meg. Rajta volt a legtöbb bűn, az enyém is, talán a tiéd is. Sok, nagyon sok ember bűne húzza a lelkét. Csendben hajtja meg a fejét: Atyám, a te kezedbe teszem a lelkemet.

A másik kettő később hal meg. Az egyik félelemtől eltorzult arccal oldódik bele a semmibe, a másik megbékélve, csendesen múlik ki, mint aki hazatalált. Haza, az Atyához.

Mindannyian tartozunk egy halállal, mert ahol bűn van, ott halálnak is lennie kell. De nem szükséges félelemben meghalnunk, elmehetünk úgy is ebből a világból, mint aki hazatalált. Haza, az Atyához.

Tartalom

Lectori salutem

Karantén

Nem érek rá

Vesszen a férgese!

A századik

Három, bűnnel terhelt élet

József csontjai

Bölcs szív

Térjetek meg!

Vakság

A hála kenyereinek asztala

Úrvacsorai közösség

Test, amely Ige lett

Dicsőítő ragyogás

Nem vagyunk egyformák

Fogantatott Szűz Máriától

Átszúrva az Igével

Ha akarod

Hegyi beszéd

Hálózatok

Bolond beszéd

A boldog ember

Merre menjek?

Testvéri kötelék

Küzd, mint az ég madarai

Lelki fegyverek

Ki a nagyobb?

Akit kedvel Isten

A föld sója

De ha nem tenné is

Jól van

A böjt útja

Miért lógatod az orrod?

Amikor elfogy az öröm

Áldjon meg téged az Úr!

Kövek

Szénné égetve

Egymásra helyezett kövek

Bálványok alkonya

Állj közéjük!

Egy marék hideg hamu

Felszabadító sírás

A búzaszem ereje

A csodák megszaporítása

Mi van a házadban?

Ürességek

Felébredés

Tartsd meg a véleményed!

Az ország, amely nem e világból való

Hiszem, ha látom

Elment az eszed?!

Megkötöző félelmek

Követni vagy követelni

Tanakodás

Felettes hatalom

A Lélek forradalma

Papi nemzet

Új főpap

Az ismeretlen holttest törvénye

Rigor mortis

Uzza

Legeltesd az én bárányaimat!

Keresztre vagyok feszítve

Szerelem a kolera idején

Pálmafa

Feneketlen kút

Szomjazó ember vagy

Légy te is tanítvány!

Euniké

Gyermekünk hite – hitünk gyermeke

Ezek a mai fiatalok

Várjátok meg egymást!

Az ajtó előtt állok

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Molnár Attila
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 279 5

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence
Mukta – SIL Open Font Licence