Jozef Karika

FÉLELEM

A mű eredeti címe: Strach

Text © 2014 by Jozef Karika

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Böszörményi Péter

A fordító munkája során a szlovákiai Művészeti Alap

(Fond na podporu umenia) ösztöndíjában részesült.

ISBN 978-963-614-076-2 (papír)

ISBN 978-963-614-077-9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Hanka Farkašovának, akivel sok sötét helyen jártam.

„Éjfélkor jön Rőfszakáll, és így kiált: »Arasz a termetem, rőf a szakállom, engedj be, leányom, engedj be, leányom!«

A leány ijedtében bebújt a kemence mögé a sutba. De Rőfszakáll betörte az ajtót, és a kunyhó közepén megállva újból így kiáltott. Aztán megragadta a leányt, és kirázta a bőréből. Csontjáról mind lerágta a húst, bőrét az ajtóra akasztotta, arcáról az ajkát lemetszette. Kitörte az ablak egyik üvegét, és betette a helyére a vicsorgó fejet.”

PAVOL DOBŠINSKÝ

Szlovák népmesék

„A varázslótudomány legveszélyesebb területére léptél most be. Ez abszolút veszélyes, valóságos rémálom. A szervetlen lények rosszabbak tudnak lenni, mint a pestis. A félelem csatornáján keresztül követni tudnak minket a mindennapi világba, számunkra végzetes következményekkel. A félelmen keresztül a teljes őrületbe tudnak kergetni bennünket. Azt kell ettől fogva észben tartanod, hogy a szervetlen lények az ő nagyszerű tudatosságukkal óriási húzóerőt tudnak kifejteni az álmodókra, és könnyedén leírhatatlan világokba tudják szállítani őket.”

CARLOS CASTANEDA

Az álmodás művészete[1]

[1] Szabados Tamás fordítása.

VISSZATÉRÉS

I

A szülői lakás ajtaja olyan könnyedén tárult ki, mintha a világ legegyszerűbb dolga lenne belépni abba a birodalomba, ahonnan egész gyerekkoromban menekülni akartam. Az előszobában ugyanúgy reccsent a parketta, mint annak idején, minden áldott nap. Egészen addig, míg tizennyolc évesen be nem költöztem a kollégiumba. Aztán már alig toltam ide a képem, csak ha muszáj volt. Például amikor anyámat temettük. De akkor sem maradtam sokáig. Amint hazaértünk a torról, apám leült a tévé elé, és minden figyelmét egy műveltségi vetélkedőnek szentelte; közben hagymát rágcsált. Csak éjjel sírt, amikor biztos volt benne, hogy már alszom. Magára zárta a fürdőszobaajtót, szipogott, aztán visszafojtottan zokogott. (Nehogy meghalljak valamit, ez fontos volt számára, erre nagyon ügyelt.)

Az utazótáskát leeresztettem az előszoba kövére, és a cipőmet le sem vetve siettem a konyhába, hogy kitárjam az ablakot. Hagymaszag töltötte be a lakást. Féltem, hogy ez a rettenetes bűz már a falakba is beette magát, de szerencsére hamar felülkerekedett rajta a hó- és erdőillatú fagyos levegő. A fertelmes szag megszűnésétől új erőre kaptam.

Most borzongatott csak meg a hideg, amiről nem csak a nyitott konyhaablak tehetett. Apám több mint egy éve nyugdíjasotthonban, a radiátorok csak temperálásra voltak beállítva. Ahogy a szomszédasszonytól kértem, amikor a múlt télen felhívott Zsolnán[2] a hírrel, hogy apámat öregotthonba szállították. Azóta sem látogattam meg. A megüresedett lakás sokkal jobban érdekelt, bár fogalmam sem volt, mihez kezdjek vele, nem is nagyon foglalkoztam a témával, nem volt időm agyalni rajta. A rezsit végig becsületesen fizettem, mintha sejtettem volna, mi lesz a zsolnai sztori vége, és önkéntelenül is előkészítettem volna a menekülési útvonalat.

Ahogy eszembe jutott Lívia, összeszorult a torkom, fullasztó nyomás telepedett a mellkasomra. Hetek óta éreztem, hogy valami készül, hogy nincsenek rendben a dolgok. Külső jele nem volt, együtt éltünk, szeretkeztünk, beszélgettünk, de mindketten a magunk belső sivatagában léteztünk.

Meg kell hagyni, remekül időzített. Korábban nem tapasztaltam, hogy rosszindulatú lenne, valószínűleg ezt sem gonoszságból tette. Egyszerűen csak nem bírta tovább, előtörtek belőle a szavak, levetette magáról az elviselhetetlen terhet.

Vége.

– Oké, értem – préseltem ki magamból.

Hát persze, miért is ne szakítanánk, amikor épp elvesztettem a munkámat? A kis reklámügynökség, ahol négy évig kreatív szövegeket barkácsoltam, padlót fogott. Bele akartam vetni magam egy új meló keresésébe, de a Lívia-féle sokk lenullázta a lendületemet. És még csak laknom sem volt hol. Nem mintha kirúgott volna, de képtelen voltam ott maradni a lakásában. Egyszeriben borzasztóan hidegnek tűnt, mintha leállt volna a fűtés, és beszivárgott volna a metsző januári fagy. Ráadásul a mágikusként beharangozott 2012-es év elején jártunk, ami különösen zordan indult, mintha direkt csinálná. A radiátorok működtek, többször is megtapogattam őket, engem mégis rázott a hideg. És ez csak fokozódott, ha Lívia is otthon volt.

Semmi kedvem nem volt lakás és munka után futkosni a jégbe hűtött Zsolnán, erőmből sem futotta rá, pihenésre volt szükségem. Összecsomagoltam, vonatra szálltam, egy iszonyat lassú személyre, és hazakullogtam Rózsahegyre.

Egyelőre sokat nem nyertem a dolgon, csak egy másik jéghideg lakást. Ami ráadásul több mint egy éve üresen állt (leszámítva az itt kísértő emlékeket), versenyt bűzlött benne a hagyma és a cigaretta, a parketta pedig ugyanúgy recsegett, mint anno, amikor rendszeresen menekültem sírva apám haragja elől.

Az első estét az ablak mellett töltöttem. Ültem, és néztem a hóesést. Sűrűn, kitartóan havazott, egyre dagadt a fákon, a háztetőkön a könnyű fehér paplan. Biztos ellepte már a bekötőutat is; ide most pár napig hólánc nélkül nem jut fel autó.

A városszéli Kistátra lakónegyed, felnövekedésem színhelyének látványa csak tovább lankasztotta a kedvem. Minden bokor mögül üresség figyelt, a gyerekkoromhoz társuló hideg zsibbadtság. Emlékek törtek fel, ahogy játszunk, fogócskázunk, bújócskázunk, de nem hoztak magukkal kellemes nosztalgiát. Ahogy előbukkantak, úgy süllyedtek is el egy sötét kútban, egyetlen hang, egyetlen rezdülés nélkül vesztek el benne.

Időről időre megreccsent mögöttem a parketta, életre keltette a lakásban szétáradó meleg. Engem nem keltett életre. Ha hőség lett volna, engem akkor is fogva tart a sivatagi éjszaka, és tovább kóstolgat a feketedő ablakok peremét bevonó fagy. Bámultam kifelé. A sűrűsödő sötétség lassan elnyelte a képet. Nem mozdultam, amíg fel nem tűnt, hogy a saját szemembe nézek. Felébresztett az arcom látványa a hideg, fekete üveglapon, felocsúdtam a kábulatból, és megfőztem a magammal hozott virslit.

[2] A kötetben egységesen magyarul szerepelnek a szlovákiai földrajzi nevek. Magyar–szlovák jegyzékük megtalálható a kötet végén az esetleges kutatás vagy az események nyomon követésének megkönnyítésére. – A ford.

II

A nappaliban aludtam. Újra meg újra felébresztett a kitekeredett nyakam és a kiült kanapéba süllyedő csípőm okozta fájdalom. Rendes ágyra vágytam, de nem volt merszem kinyitni az ezüstös holdfényben derengő hálószobaajtót. Épp ellenkezőleg, minduntalan álmos, riadt pillantást vetettem rá, hogy biztosan csukva van-e. Nincs a világon az a kényelmes ágy, amiért én azt a kilincset lenyomtam volna. Abban a szobában feküdt az anyám. Ha hazajöttem egy-egy villámlátogatásra, egész idő alatt ágyban maradt, csukott ajtó mögött. Azt a küszöböt átlépni olyan lenne, mint belezuhanni egy fekete lyukba.

Nyugtalan álomba merültem, de nem tartott sokáig. Megint a csukott ajtóra siklott a pillantásom. Alig mozdult a holdfény, nem sokat alhattam. Az anyámmal kapcsolatos emlékréteg alatt meghúzódott egy régebbi is, egy még nyomasztóbb. A mostani háló volt egykor a gyerekszobám.

Tudtam, hogy elég lenne akár csak résnyire is megnyitni azt az ajtót, és a sötétségből rám szakadna az összes emlék, minden, amit ott átéltem. Erről szó sem lehetett, mert szerettem volna legalább valamicskét aludni, és pár napot ebben a lakásban akartam tölteni. De ha meggondolatlanul magamra zúdítom a múltat, egyetlen percet sem bírok itt ki.

Reggel még az előző estinél is megviseltebb volt az ábrázatom. Sikáltam a fogam, és a tükörbe bámulva azon tűnődtem, mikor változtam meg ennyire. Mindig fiatalos voltam, sok elismerést zsebeltem be érte, harmincötnek biztos nem néztem ki. Most ránézésre legalább negyvenet mondtam volna. Arcom felpuffadt, bőröm kiszáradt, a szám sarka lefittyedt. Talán valóban eladtam a lelkem a reklámnak, ami mindig pozitív, optimista és energikus, bármit hirdessen is. Magamból kinyert, a mélyből kitermelt hamis érzelmekkel töltöttem meg a hirdetések szövegeit. Mintha csak egy uránbányában dolgoztam volna. A tükörből ítélve a hatása is hasonló lett.

A tisztálkodási procedúra végén azon kaptam magam, hogy a körmöm rágom. Döbbenet, elég volt néhány óra ebben a lakásban, hogy visszatérjenek a gyerekkori rossz szokásaim!

Kiskoromban gyakran vérzett az ujjam a körömrágástól. A sebek begyulladtak, gennyedzettek, be kellett fáslizni az ujjaim végét. Az iskolában kinevettek érte, de volt ennél rosszabb is. A kötés és a kenőcs nem mindig segített, a gyulladás nem múlt, orvoshoz kellett mennem. Aki vagy belevágott az ujjamba, hogy kipréselje belőle a gennyet, vagy letépte a körmömet. Felzúgott bennem az akkor átélt fájdalom és félelem visszhangja. Pedig esküszöm, legalább tizenöt éve eszembe sem jutott! Csodás egy hazatérés.

Ettem valamicskét (estéről maradt még virslim meg egy darab kenyerem), de diónyira zsugorodott gyomrom nem sokat fogadott be. Piszkáltam az ételt a tányéron, hallgattam a rádiót. További havazást jelentettek, és komoly lehűlés is érkezik a napokban.

Sarkvidéki levegő tör be térségünkbe, rekordalacsony hőmérsékletek várhatók, figyelmeztetett a bemondónő.

Kinéztem az ablakon. Havazott. A ház mögötti lucfenyősor billegett a fehér takaró súlya alatt. Már az idegeimre ment a lakáson ülő csend. Kinyitottam az ablakot, de ennyi erővel csukva is maradhatott volna. Az átkozott hó elnyelt minden hangot, odakint a bentinél is nagyobb volt a némaság, egyetlen kutyaugatás sem hallatszott. Becsuktam az ablakot, próbáltam lecsillapodni.

Ez egy hatlakásos ház, nem vagy egyedül, ismételgettem magamnak.

Leeresztettem a redőnyt, csüggesztő volt a mindent elnyelő fehérség látványa.

Hatlakásos társasház, ez igaz, csakhogy nyuggerekkel van tele, akik már nem sokat hallanak meg beszélnek, a telet pedig fűtött nappalijukban töltik. Ráadásul a háromszintes épület úgy volt kialakítva, hogy a két legfelső lakáshoz külön folyosón lehetett eljutni, hátulról. Én az egyik ilyenben ücsörögtem, nem kötött össze a többi lakóval semmi közös tér. A szomszéd lakás a Dreček nénivel évekkel ezelőtt történt szörnyű eset óta lakatlan volt, csak hébe-hóba éjszakázott ott egy pozsonyi rokoncsalád.

Visszamentem a nappaliba, letörölgettem a polcokról a pormacskákat (nagy ívben kerülve a hálószoba ajtaját), és kitessékeltem az ablakon az áporodott levegőt. A takarítás végére már vércsepp vöröslött összeharapdált hüvelykujjamon.

Kellett valami, ami leköti a figyelmemet, bekapcsoltam hát a tévét, de valami baj lehetett az antennával, mert nem jött be semmi – csak a havazás ott is, meg a hozzá tartozó zúgás. Idegesen téptem fel a videógyűjteményt rejtő szekrény ajtaját. Apám sosem engedett a közelébe, senki sem nyúlhatott a kazettákhoz.

Egyetlen dolgot szeretett az életben, filmet forgatni és vágni. Gyakran emlegetett egy régi gépet, amivel a nagyapám rövidfilmeket vetített neki. Fiatalkora legjelentősebb eseménye volt, amikor a szüleitől kapott egy nyolc milliméteres filmfelvevőt. Bár csak rövid, fekete-fehér némafilmeket tudott vele készíteni, ez is szenzációs élmény volt számára. Egyszer-egyszer meg is mutatta ezt az öregecske kamerát. Én viszont nem voltam kellően lelkes, amitől ingerült és agresszív lett. Gyűlöltem a filmfelvevőket, a vetítőket, a hülye filmjeit. Egy szikrányi tehetség sem szorult bele. Később már videókamerával dolgozott, de akkor sem volt képes elsajátítani a filmkészítés alapjait – csupa zagyvaságot produkált, érzéketlenül kezelte az objektívet, ziláltan követték egymást a vágások, kínszenvedés volt nézni a végeredményt.

Végigfuttattam a tekintetem a több sorba rendezett kazetták tucatjain. Abban bíztam, hogy lesz legalább egyetlen címke, amin valami filmcím áll. Megnéztem volna bármit. De csak egy-egy dátum volt rájuk firkantva. Az elsőkön hatvanas évekbeli, amikor forgatni kezdett a nyolc milliméteressel (videókazettára másoltatta az eredeti tekercsek anyagát), az utolsókon pedig negyven évvel későbbi, amikor végre felhagyott a filmezéssel.

Annyira nem tudtam unatkozni, hogy a remekműveire fanyalodjak. Előkotortam az iPhone-t az utazótáskámból, megnéztem az e-mailjeimet. Nem írt senki. Eszembe jutott, hogy a hálószobában volt egy könyvespolc, ott csak akad valami olvasható. A csukott ajtóhoz léptem, haboztam, aztán sarkon fordultam, és lerogytam a gusztustalanul puha kanapéra. Egészen ebédidőig aludtam, a gyomrom korgása ébresztett. Minden porcikám tiltakozott az ellen, hogy kimenjek a hidegbe, de más megoldás nem volt. Felöltöztem, elindultam vásárolni.

III

A Kistátra lakónegyed a város fölé magasodó Csebrád hegy meredek lábára épült. A tizennégy társas- és néhány családi ház három sorban áll, teraszosan elrendezve. A sorokat nyaktörő lejtő és hársfákkal szegélyezett, repedezett aszfalttal borított utacska választja el egymástól. A Csebrád az Árván át egészen a lengyel határig húzódó Kócs-hegység legnyugatibb hegye. Sűrű erdő borítja, a Kistátra lakónegyedet is az veszi körül.

Kiléptem a házból, a harmadik, legfelső sor legszélső épületéből. Szemben luccal és sudár erdei fenyővel benőtt hegyoldal futott meredeken felfelé. Kiskoromban elbűvölt, hogy a lakásunktól egy kőhajításnyira titokzatos zugok rejtőznek. Most nem szólított meg az erdő, csak fuldoklott némán a hóban, és ostobán bámult rám.

Elevickéltem az útig, és elindultam lefelé, a Csebrád alatt elterülő Halászmező városrészbe. Negyedóra múlva már az egykori pamutgyár omladozó épületei és rég kialudt kéménye mellett gyalogoltam. Átvergődtem a Vág jeges hídján, és célba vettem a Tescót.

A visszaút jóval megerőltetőbb volt. Vonszoltam magam felfelé a kaptatón, meg-megcsúsztam a felszóratlan járdán, és úgy fújtattam, mintha épp lefutottam volna a maratont. Undorítóan zizegett a kezemben a négy nejlonszatyor, orromat-torkomat smirglizte a fagyos levegő. Gyorsan lehűlt – amikor indultam, még nem volt ilyen kegyetlen hideg. Most jóval nulla alatt lehetett, a levegőben nyomokban sem maradt nedvesség, pengeként hasogatott minden lélegzetvételnél.

Már csak egy guszta kis tüdőgyulladás hiányzik a felhőtlen boldogságomhoz!

A középső házsornál megálltam egy kicsit pihegni. Tudtam, hogy hülyeség, mert jól megizzadtam közben, de már nem kaptam levegőt. Három alak tűnt fel az úton, egy férfi két gyerekkel. Elfogott a vágy, hogy köszönjek nekik, tegnap óta nem beszéltem senkivel. Kitaszítottnak, elszigeteltnek éreztem magam, és ezen a tescós expedíció sem enyhített. Ráadásul valami ismerőset véltem felfedezni a magas férfi mozgásában. Minél közelebb ért, annál inkább. Enyhén sántított a bal lábára, a két kisfiú hógolyózott, nekem pedig beugrott: Oto Novák! El is szégyelltem magam, hogy nem ismertem fel azonnal. Igaz, vastag széldzsekibe volt bugyolálva, arcát pedig sapka és a szeméig felhúzott sál takarta, de mégis – együtt játszottuk végig a gyerekkorunkat.

Átfutott rajtam egy szorongásos roham, de elűztem. Kedveltem Otót. Évek óta eszembe sem jutott ugyan, de ez egy gyerekkori barátságnál nem számít, az ilyesmi évtizedek elteltével is szilárd marad.

Felismert, megállt. Lehajolt, felszedett egy marék havat, összegyúrta, és hozzám vágta.

– Dobáljátok meg alaposan ezt a bácsit! – kiáltotta a viháncoló fiúknak.

Záporozni kezdtek rám a hógolyók.

– Ezt azért kapod, mert ide se toltad a képed! – nevetett Oto.

Odabicegett hozzám (már gyerekként is volt valami a bal térdével), és megölelt. A vastag kabáton keresztül egyáltalán nem éreztem az érintését, és a nehéz táskák miatt viszonozni sem tudtam az ölelést, kínos volt. Szerencsére hátralépett, és vidáman nézett rám apró hókristályokkal borított sálja fölött.

– Isten hozott, reklámgurukám! Úgy látszik, mind itthon köttök ki. Mindenütt jó, de a legjobb itten, mi?

– Hogyhogy mind?

– Hanát is gyakran látni errefelé – hunyorított rám. – Biztos az anyjához jár.

Hana Sliacka. Ő is a bandába tartozott, gyerekkori szerelmem volt. Összeugrott a gyomrom, újabb szorongáshullám közeledett.

Zöld köd, jeges sík, nyomok a hóban, sok nyom, ezer meg ezer szanaszét szórt nyom…

Elhajtottam az emléket. Megrémített a felbukkanása. Huszonhét éven át sikerült kívül rekesztenem a tudatomon.

Súlyos hógolyó csapódott belém.

– Ivko! – teremtette le Oto a nagyobbik fiát.

A szeme körüli ráncokból azonban úgy tűnt, mosolyog.

– Nem maradok sokáig – mondtam.

– Igen, Hana is ezt mondta. El sem kellett volna mennetek. Én itt lakom – intett az utca végén álló egyszerű családi házak felé.

– Te soha nem akartál elmenni? – Ez valóban érdekelt.

Értetlenül pillantott rám.

– Elmenni? Minek?

– Tudod – rándítottam meg a vállam.

Összeszorítottam a fogam. Akkor is ilyen kemény volt a tél.

Csak nézett, mint aki nem tudja.

Tényleg elfelejtett volna mindent? Lehetséges…?

Én is elfelejtem!, parancsoltam magamra. Nincs több emlékezés!

– Megyek – mondtam szinte felcsattanva, és felkaptam a táskákat.

– Persze, mi is megyünk, rohadt hideg van – veregette meg a vállamat. – Nézz be hozzám valamikor, most otthon vagyok, nincs meló. Csak a kölkökért járok az iskolába.

– Oké, majd benézek – hazudtam.

A találkozás öröme kiapadt. Mentünk tovább mindketten a magunk útján. Egy ideig még hallottam Oto fiainak csacsogását, de ezt is hamar elnyelte a hó és az egyre erősödő fagy.

IV

A kései ebéd készítését addig nyújtottam, ameddig csak lehetett. Tudtam, hogy miután betermelem, és elmosogatok, megint a gyilkos unalom veszi át a hatalmat. Körém fonja ragacsos ujjait, a lakás ködbe borul, és körülzár a pusztító üresség. Egyetlen hang sem töri meg a falakból üvöltő csendet, nem lesz menekvés.

Ismét megpróbáltam behangolni valami tévécsatornát, ismét sikertelenül. Legalább a régi rádiót bekapcsoltam, de az is súgva, szaggatottan szólalt meg, csak mondat- és zenetöredékeket tudtam kiimádkozni belőle. Megnéztem a telefonom – nulla nem fogadott hívás, nulla új e-mail, még csak egy spam sem. A Tescóban vettem egy újságot, de azzal sem mentem sokra. Alig egy óra alatt végeztem vele, vékony lapjai nem tudtak versenyre kelni a dübörgő semmivel, amely átgázolt rajtuk, hogy újra engem vegyen célba.

Az ablakhoz léptem. Sötétedett már, és a kerethez rögzített, zúzmarás hőmérő mínusz tizennyolcat mutatott. Szinte az egész negyedre ráláttam. Néptelen utcák, egyetlen autó sem mozdult. Gyalogosból is csak kettőt-hármat láttam. Gyerekek szaladtak az úton, piros bobot húzva. Az alsó utcában az egyik házból kilépett egy alak, a kukához sietett, kidobta a szemetet, és iszkolt is vissza. Rajtuk kívül egy teremtett lelket sem láttam sehol, pedig ott álltam, amíg be nem sötétedett. Amikor végül elszakadtam az ablaktól, újból a hőmérőre pillantottam. A zúzmara kövérebb lett, az ablakon jégvirágok nyíltak. A tenyeremet odatartva nagy nehezen le tudtam olvasni a hőmérsékletet. Mínusz húsz.

Végre jól kialudtam magam, ezúttal nem háborgattak rémálmok. Bár egyszer felriadtam arra, hogy remegek a falakból, ablakokból sugárzó hidegtől. Csak egy vékony pléddel takaróztam, mert a hálószobába nem mertem bemenni. Felkeltem, maximumra állítottam a radiátort. A hőmérőt is meg akartam nézni, de addigra már az egész ablaktáblán jégvirágok pompáztak. Visszabotorkáltam a kanapéhoz, és ismét álomba zuhantam.

SZÖSZKE

I

A reggelihez bekapcsoltam a rádiót.

– Európát sosem tapasztalt fagyok bénították meg – közölte a bemondó.

A folytatás megint zúgásba veszett, csak töredékeket tudtam kivenni belőle.

– …Február 1-je… mínusz harminckét… higanyszála… Ukrajnában már negyvenhárman fagy…

Új hónap kezdődik hát. A január egybemosódott a tudatomban, visszatekintve egyetlen hosszú napnak tűnt.

De ez az új hónap talán tartogat számomra valami pozitívat, ha már ilyen istentelenül szarul kezdődött az év, gondoltam.

Az ablakhoz léptem. A hőmérő még mindig nem látszott, de biztos voltam benne, hogy az éjjel mínusz harminc fok alá süllyedt a hőmérséklet. Egyfolytában ezt sercegte a rádió. A hírtöredékekből kiderült, hogy Árvában több helyen is megdőltek a hőmérsékleti minimumrekordok. Mivel az ország felett szibériai eredetű hidegfront vonul át, enyhülés nem várható. Épp ellenkezőleg, a következő napokban további lehűlésre számíthatunk, és még az északi szél is feltámad.

Hirtelen az jutott eszembe, hogy előző délután a szanaszét szórt nyomok emlékét nemcsak Oto felbukkanása és a kistátrai környezet hozta elő. Hanem a fagy is.

A kegyetlen hideg. Akkor is pont ilyen volt!

A fagyos levegő acélíze, a szárazon csillámló hó, a gyors lehűléstől feldobott hangulat. Emlékek úsztak a térben, minden lélegzetvétellel azokat szívtam magamba, kikerülhetetlenül.

Akkor!

Zöld ködbe vesző jeges sík. Fémes robaj, mintha roppant hengerek százai súrlódnának össze…

Elfelejteni! Most!, parancsoltam magamnak, és lenyaltam a vércseppet a hüvelykujjamról.

Megcsörrent a telefon.

A váratlan, éles hang kiszakított gondolataimból, futottam a készülékért, és lelkesen fogadtam a hívást.

A vonal túlsó végén egy előnyösebb mobilcsomagot kínáltak szabványszöveggel.

II

Egész nap feküdtem, vagy kóvályogtam a lakásban, csak az ebédfőzés kötötte le egy időre a figyelmemet. A délutánt immár hagyományosan az ablaknál töltöttem. A hőmérséklet egész nap nem emelkedett mínusz tíz fölé. A rádióban azt mondták, hogy a beáramló fagyos szibériai levegő további áldozatokat követelt, hullottak az emberek, mint fagyott veréb az ágról.

A Kistátra különösen elhagyatottnak tűnt. A vén hársfák csupasz, de hóval borított koronája himbálózott a szélben. Amikor megnyitottam az ablakot, fenyőfák fagyos recsegését hallottam az erdő felől. Az úton csak elvétve jelent meg néhány szaladgáló gyerek, kocsi meg összesen kettő, kerekükön hólánc.

Este úgy elkapott a melankólia, hogy hirtelen jött érzelgősségemben majdnem lejátszottam apám videóit. Ki is nyitottam a kazettákkal teli szekrényt, aztán szerencsére sikerült megfékeznem magam. Kötve hiszem, hogy apám művei nagyot lendítettek volna a hangulatomon. Azonban az unalom, az elszigeteltség és a hagymaszag ellenére is jobban voltam, mint az előző napon. És jobban, mint az elmúlt hetekben bármikor. Végre összeszedtem magam valamelyest. Csupán annyi kellett hozzá, hogy ne engedjem a gondolataimat egy bizonyos irányba (Lívia, Zsolna) fejlődni, és a régebbi, már eltemetett, nemkívánatos emlékeimet se bolygassam.

Ezért is kerültem következetesen a hálót. Kellemetlen képek lapultak abban a szobában az örökké elégedetlen, fekvőbeteg anyámról. Ennél is veszedelmesebb volt azonban a gyerekkoromban ott töltött számtalan álmatlan éjszaka hordaléka. Rettegtem és remegtem, minden erőmmel azon voltam, hogy elűzzem a zöld ködöt és a fémhengerek fülemben dübörgő robaját. Nappal képes voltam távol tartani magamtól a jeges síkot, éjjel viszont a gyerekszoba foglyaként nem menekülhettem előle. Magamra borítottam a paplant, mert úgy éreztem, ez több az emlékek puszta feltolulásánál. Vonzották a gondolataim azt a megnevezhetetlen dolgot vagy talán lényt, és az érezhette, megszimatolhatta, hogy mi játszódik le bennem, a ház körül ólálkodva, a kertekből és a környékbeli erdőből lesve várt egy apró résre, amin keresztül eljuthat hozzám.

Még most, huszonhét év után is egészen megbénított akkori képzelődéseim ereje, gyermekkori félelmem intenzitása. Makacsul kerültem hát a hálószobaajtót, de valahányszor beléptem a nappaliba, önkéntelenül is oda kellett pillantanom.

Kilenc körül leheveredtem a kanapéra, és elaludtam. Két egymást követő minőségi alvásnak áldásosabb volt a hatása, mint azt hittem volna.

Frissen és kipihenten ébredtem, nem háborgatták gondolataimat sem emlékek, sem Lívia vagy egyéb kellemetlen dolog. Kinéztem az ablakon.

Két házzal arrébb egy rendőrautó állt az úton. Egy fehér dzsip hólánccal.

Összeszorult a gyomrom.

Ugye nem történt semmi… Ugye nem…

Akkor is rendőrautók álltak itt, évekkel ezelőtt. Igaz, hogy azok még régi, 120L típusú Škodák voltak, de ugyanilyen kellemetlen érzést keltettek bennem. Nagyjából tíz méterre a kocsitól néhány rendőr tanakodott, és keresgélt valamit az út szélén. Száraz kiflit rágcsálva figyeltem a fejleményeket.

De nem történt semmi izgalmas. Az egyenruhások egy ideig csak ácsorogtak, aztán jött egy további szolgálati kocsi, és a rendőrök szétoszlottak a környéken. Körbejárták a házakat, becsengettek az ajtókon, és kérdéseket tettek fel, papírokat mutogatva.

Nem vágytam ilyen beszélgetésre, de mardosott a kíváncsiság.

Mi történhetett? Mit akarnak?

Nem egész háromnegyed óra elteltével nálam is megszólalt a csengő. Amikor ajtót nyitottam, megcsapott a lépcsőház jeges levegője. Nem invitáltam beljebb a két igencsak átfagyott egyenruhást.

– Jó napot kívánok, egy eltűnt gyereket keresünk – tájékoztatott a fiatalabbik.

– Jó napot – viszonoztam a köszönést, és a hüvelykujjam körmébe vájtam a fogam.

– Láthatnánk az iratait?

Vállat vontam, eltűntem a lakásban, aztán újra megjelentem a személyimmel. Kiírtak belőle néhány adatot. Bal kézzel nyúltam érte, amikor visszaadták. A másik kezemen vérzett az ujjam.

Egy eltűnt gyereket keresünk…

– Karský úr, ismeri Janko Milickýt? – kérdezte a fiatalabb rendőr.

Csoda, hogy nem vertek azonnal bilincsbe, úgy kifutott a vér az arcomból, amikor megtudtam, miről van szó.

– Nem ismerem – ráztam meg a fejem. – Tizenöt éve nem lakom a városban, csak tegnapelőtt jöttem vissza.

– Csak tegnapelőtt? – kapta fel a fejét az éltesebb fakabát.

– Igen, ez volt a szüleim lakása, most egyedül vagyok itt.

– Hol dolgozik?

– Munkanélküli vagyok.

– Aha.

Érezhető volt, hogy gyanússá váltam. Inkább hallgattam, nem akartam tetézni a bajt.

Mutattak egy fotót, születésnapi felvétel lehetett.

– Így néz ki. Nyolcéves.

Szőke kisfiú mosolygott rám csillogó szemmel.

– Nem láttam, tényleg.

– Tegnap este tűnt el, amikor kivitte a szemetet.

– Ha látom valahol, értesítem magukat – próbáltam segítőkész lenni.

– Rendben – mértek végig ellenséges pillantással, és sarkon fordultak.

Becsuktam az ajtót, és lenyaltam a vércseppet az ujjamról.

III

Pont egy óráig bírtam. Az autók még mindig ott álltak, akkor már tolongtak körülöttük a bámészkodók. Az itt lakó nyuggerek normál esetben nem kockáztatták volna meg, hogy elcsússzanak a jégen, de a rendőrség jelenléte és a feltételezett tragédia mágnesként vonzotta őket. Kicsoszogtak fűtött lakásukból, és az úton ácsorogva vitatták meg a történteket, sürgető indulattal figyelve a zsarukat. Nem törődtek a faggyal és az éles széllel, fűtötte őket az izgalom, hogy történik valami.

Történik valami.

Felöltöztem, és kimentem én is. Fagyos szél kapott belém, karcolta torkomat a jeges levegő. A borult ég alig engedte át a fényt, szürkeség honolt mindenütt, még a hó is hamuszerűnek tűnt.

Klišék ácsorogtak a ház mellett – apuka, anyuka és a két kislány. Alattam laktak, külön oldalbejárat vezetett a lakásukhoz. Odabiccentettem nekik. Látásból ismertük egymást, de egy szót sem váltottunk még soha. Leereszkedtem az útra a házak közötti lejtőn át. A kíváncsiskodóktól nem láttam, hogy mi az, amit körbenyüzsögnek a rendőrök. Közelebb nyomakodtam.

Semmi különös. Csak két nagy kuka állt a havas úton. És még valami. Az egyik mellett egy kis fekete szemétkosár árválkodott. Zúzmara és vékony hóréteg borította, régóta ott állhatott már.

Hirtelen megborzongtam, és elszorult a torkom.

Este a kis Janko kivitte a szemetet. Sötét lehetett már, vagy erős szürkület. A kukákhoz érve letette a szemetest a földre, és…

Valami történt.

A szemét nem lett kidobva, Janko pedig sehol.

Az egyenruhások feltúrták a kukákat, hogy nem esett-e bele valamelyikbe véletlenül. Nem találtak semmit. A környék átkutatása sem hozott eredményt. Nem vezettek nyomok a domboldalon az erdő felé. Az út túloldalán is érintetlen volt a hó a lejtőn. A fagyott útfelületen csak a hóláncos kerekek lenyomatai voltak kivehetők.

Nyomkövető kutyát, egy jól megtermett német juhászt is bevetettek, de vele sem mentek semmire. Tanácstalannak tűnt, körbe-körbevezette a rendőröket, mintha Janko órákig körözött volna itt.

Jeges sík, ezer meg ezer szétszórt lábnyom, villant belém.

Megfordultam (elég az emlékekből!), és akkor megpillantottam Hana Sliackát. Hatévesforma kislánya kezét fogva állt a tömegben, a rohangáló kutyát bámulta, de homályos volt a tekintete.

Tudtam, mire gondol.

Ezer meg ezer szanaszét szórt lábnyom.

Odamentem hozzá. A kislány az anyja mögött keresett menedéket, onnan figyelt ellenségesen. Hana nem vett észre, tekintete még mindig a kutyán, zöld szemében emlékek villództak. Megtorpantam egy pillanatra, mert megijesztett, hogy másnak az elméjébe is beleégett a jeges sík, de aztán megkönnyebbültem. Hana nem bújócskázik, mint Oto, aki meggyőzte magát arról, hogy a zöld köd nem létezik, hogy nem jártunk azon a síkon, és nem láttuk, amit láttunk.

– Szia, Hana – szólítottam meg.

– Szia – válaszolta, de nem is nézett rám.

Nem lepődött meg, biztos észrevett már. Kipirult volt az arca, és teltebb, mint amilyenre emlékeztem. Néhány ráncra is felfigyeltem. Csodálkoztam, mert nem szoktam észrevenni az ilyesmit, de Hanát gyerekkorom óta ismerem, mélyen belém íródott arcának minden apró részlete.

Egy ideig csendben álltunk, amit csak a nyugdíjasok suttogása és a nyomkövető kutya lihegése tört meg.

Bizonytalan voltam: nem akar velem beszélni, vagy csak a szokatlan jelenet bénította meg? Ami voltaképpen nem is volt annyira szokatlan, a Milan Jurecko utáni kutatás is így kezdődött több mint huszonhét évvel ezelőtt.

– Anya, fázom – nyöszörgött a kislány.

Hana végre rám nézett, rémült, könyörgő tekintettel.

Mit kellett volna mondanom, hogyan tudtam volna megvigasztalni? Hiszen egész testemben remegtem, a jeges úton álló szemétkosár a színtiszta rémületet sugározta magából.

Tanácstalanul vontam meg a vállam.

– Anya, hideg van!

– Megyünk, kicsim – mondta Hana, és ismét rám pillantott.

Ezúttal haragot láttam a tekintetében, talán feldühítette, hogy nem védtem meg, nem rángattam ki a mardosó emlékek közül, vagy legalább nem fékeztem meg azok özönlését. Pedig akartam én, csak nem tudtam.

A tanácstalan rendőrkutya felvetette fejét, és megugatta az alacsony, szürke égboltot.

IV

A kanapén forgolódva próbáltam menekülni a félálomból, amelyben a huszonhét évvel azelőtti tél üldözött. Éber állapotban csak töredékes emlékeim vannak, hiszen alig nyolcéves voltam. Álom nélküli mély alvásban sem fenyeget veszély. Az álom és az ébrenlét határán azonban piranhaként támadnak rám ennek a szörnyű időszaknak a történései. Belém marnak, húsomba mélyesztik hegyes fogaikat, és tépnek, csontig akarnak rágni.

Valahol a tudatom zugaiban ott van minden a legapróbb részletekig. A mély emlékezet a legnagyobb ellenségem, 1985 tele az egész életemet eldöntötte. Soha nem tudtam belőle kikecmeregni, belefagytam, nem jött meg a tavasz. Képek, illatok, érzések… minden bennem van, évtizedek óta ott van, undorító lelki tumorként, amit nem lehet kiműteni.

Kábultan fordulok az oldalamra, felnyögök. Fel akarok ébredni, de a múlt már előbújt bűzös mocsarából, megragadott rothadó karmaival, és lerántott a mélybe. Újraélek mindent, mintha most történne. Január végén kezdődött, egy keddi napon… Egyedül vagyok a lakásban, mindenki elment valahová, állítólag este hazajönnek. Nincs még késő, de az ablakok már sötétek, mintha kihunyt volna mögöttük az élet. Fázom, kint egyre metszőbb a hideg, sosem láttam még ilyen fagyot. Nem merem jobban megnyitni a radiátorokat, mert lehet, hogy apám dühös lenne.

Remélem, hamarosan hazajönnek a szüleim, a lakás csendjétől kiráz a hideg. A gyerekszobába húzódom, de ott sem érzem magam biztonságban. Zaklatott vagyok, valami történik, valami változik, de nem tudom megmondani, mi az. Akkor éreztem így magam, amikor egy vízerőműben tett tanulmányi kiránduláson a zúgó turbinák mellett jártunk. Akkor jegyeztem meg a turbina szót, olyan rémületes volt. Nem csak a robaj miatt, a levegő is más volt körülötte, és a tanító néni azt mondta, hogy a nagy turbinák körül valamilyen mezők jönnek létre. Nem értettem, de még most, a gyerekszobában toporogva is úgy érzem, hogy egy ilyen mezőbe kerültem. Nem hallom a turbinákat, semmilyen zajt sem hallok, épp ellenkezőleg, olyan, mintha mindent láthatatlan vatta töltene ki.

Szédülök, nyomást érzek a fülemben és a szememben, mintha víz alá merültem volna. Az ablaküvegek remegnek, nem látni, de hallom az üveg halk pattogását.

Egyre sűrűbb a csend.

Kimegyek az előszobába, ott a piros telefonunk, és anyám azt mondta, hogy ha tűz lenne, hívjam a tűzoltókat. Tűz egyelőre nincs, de én akkor is szeretnék valakit felhívni. Megfogom a kagylót, és meglepődve veszem észre, hogy izzad a tenyerem. Nem értem, mi történik velem, a fülem cseng, a fejem forog, hallom a szívem kalapálását.

A bejárati ajtón túlról hangok szűrődnek be. A szomszéd lakás felől jönnek – megzörren a kulcs a zárban, aztán megnyikordul a lenyomott kilincs.

Dreček néni az, gondolom magamban.

Idős asszony, egyedül él, alig egy éve halt meg a férje. Méghozzá a fotelben ülve, a nappali közepén. Nyilván tévézett éjjel, és mire reggel a néni rátalált, meg volt merevedve. Hallottam, amikor a szüleim erről beszéltek.

– Képzeld, átmentem hozzá, hogy nincs-e szüksége valamire – mesélte anyám apámnak –, az öreg meg ott ül a fotelben nyitott szemmel, teljesen elkékült arccal.

– Agyvérzés lehetett – állapította meg apám.

– Még hellyel is kínált a halott melletti fotelben! – Anyám hangja hallhatóan megremegett. – Ő meg leült szembe, hogy kávézzunk. Úgy, hogy közben ott ül a hulla, érted?

– Sokkban volt, nem tudta, mit csinál, van ilyen – nyugtatgatta apám.

Remegő kezemben a piros telefonkagyló, és ezek a szavak visszhangoznak a fülemben.

Sokkban volt, nem tudta, mit csinál, van ilyen.

Dreček néni csoszog a folyosón, valahol az ajtónk előtt.

Csak nem hozzánk jön?!, rémülök meg.

Közelednek a bizonytalan léptek. Itt senki más nem lakik, csak ez a két lakás nyílik a közös lépcsőházból.

Dermedten állok, moccanni sem merek, nehogy valami zajt keltsek. Legrosszabb esetben becsönget, és ha nem nyitok ajtót, elmegy.

A léptek zaja a küszöbünknél szűnik meg, hallom az öreges, ziháló légzést.

Bármelyik pillanatban megszólalhat a csengő, mindjárt belevisít a csendbe, összeszorítom a fogam, nem moccanhatok, nem is nyöszöröghetek.

Lenyomódik a kilincs, Dreček néni be akar jönni.

Be akar jönni! Csak úgy, egy idegen lakásba!

Még jó, hogy betoltam a biztosítóreteszt, az ajtó meg sem mozdul.

A gyomrom mogyorónyivá zsugorodik, a szívem a torkomat döngeti.

Az öregasszony dühösen rángatja a kilincset.

Minden elcsendesedik, a kilincs sem mozdul már, de a fülemben tovább erősödik a zúgás.

Elment?, kérdezem magamban. Fémes íz van a nyelvemen, félelmemben szétharaptam a bőrt az ujjamon, érzem a ragacsos vért.

Az ablakok remegése megszűnik, és hirtelen a nyomás is, mint amikor apám a pincében barkácsolva kikapcsolja az elektromágnest.

Fellélegzem.

– Jožko, nyisd ki! – hallom az ajtó mögül.

Vacogni kezd a fogam, izzadt tenyerem a számra szorítom, érzem a vér szagát.

– Hallom, hogy ott vagy! – Megint megrángatja a kilincset. – Nyisd ki!

Belecsurrantok a nadrágomba, néhány csepp lefelé vándorol a combomon.

– Híreim vannak számodra! Láttam őket kijönni az erdőből!

Fogalmam sincs, kiről beszél, esdeklőn nézem a kilincset, és imádkozom, hogy azt is kibírja, ha Dreček néni még jobban nekiveselkedik.

– Bemutatlak nekik, szépen bemutatlak egymásnak, ott várnak nálam, a nappaliban – motyogja az öregasszony, miközben igyekszik bejutni.

Lépéseket hallok a lenti bejárat felől, aztán hangokat is.

Először megijedek, aztán felismerem apám öblös nevetését.

Jönnek haza!

Dreček néni, amint meghallja őket, elengedi a kilincset, és visszavonul a lakásába.

Dermedten állok az előszobában, míg apám be nem csenget. Odaküzdöm magam az ajtóhoz, kihúzom a reteszt, és kinyitom.

A szüleimnek nem tűnik fel semmi, bejönnek, becsukják maguk mögött az ajtót. Van velük valaki, de őt nem látom jól.

Megragadom anyám kezét, és sírva fakadok.

Miután összeszedem magam annyira, hogy el tudjam habogni, mi történt, apám elindul a szomszédba.

– Meg kell néznem, hogy nem zakkant-e meg teljesen, még felgyújtja a házat – mormogja komoran.

Anyám és az ismeretlen bezárkózik a konyhába, velem senki sem törődik. Félek, nagyon félek, de apám után lopakodom. Hátha tényleg vár valaki Dreček néninél…

Résnyire nyitva van az ajtaja, de apám így is kopogtat.

– Dreček néni! Minden rendben? – kiált be a sötét lakásba.

Semmi válasz.

– Dreček néni, minden rendben?

Mivel nem érkezik válasz, belép. Követem, de úgy, hogy ne vegyen észre, biztos dühös lenne.

Belépek a sötét előszobába, és szúrós szag csapja meg az orromat. Ismerem az óvodából, itt valaki bepisilt. Lépésről lépésre erősödik a bűz, a lakás belsejéből jön, egyre sűrűbb, mintha valamilyen büdös szilárd anyag töltené ki a szobát.

Hallom bentről a parketta nyikordulásait, apám óvatosan lépdel ugyan, de ez elárulja. Én szerencsére könnyű vagyok, alattam alig nyikkan néha.

A nappali ajtajához érek, előrehajolok – izzadt pólóm a hátamra tapad –, és benézek.

Sötét van, a behúzott függöny alig enged be fényt. Pont a házunk előtt áll egy utcalámpa, de már régóta csak pislákol, csak erőtlen villanások jutnak a szobába.

Apám földbe gyökerezett lábbal áll, ütemesen emelkedik és süllyed a válla. Széles háta takarja előlem a kilátást, de valami szörnyűséges dologra bukkanhatott, ha így ledermedt. Elhomályosul a látásom, könnyezem, elviselhetetlen a szobából hömpölygő bűz.

– Dreček néni! – jajdul fel apám.

Erre még jobban megrémülök, sosem hallottam még így beszélni. Összeszorult torokkal, félelemteli hangon.

Teszek egy döntő lépést, pedig a legszívesebben anyámhoz szaladnék, de látnom kell, mitől ijedt meg ennyire.

Villan egyet az utcalámpa. Egy ülő sziluettet látok a fotelben, a falon apró alakok árnyai hunyorognak.

Bemutatlak egymásnak, ott várnak a nappaliban.

Megint villan egyet a lámpa.

Dreček néni ül a fotelben, nincs itt senki más. Az erdőre nyíló ablak felé néz félrebillentett fejjel, mintha nagyon figyelne. Időnként megrázza a fejét.

Elakad a lélegzetem.

A néni meztelen! A színtelen, összeaszott, csupa ránc test látványától forogni kezd velem a világ, hányinger kerülget.

Tekintetem a combjai közé siklik, és undorodva látom, hogy húgytól lucskos a fotel.