VÖRÖS VIKTÓRIA

HÉT PERC

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © Vörös Viktória, 2026

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806195

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A láthatatlan könnyeknek,
melyek most is ott száradnak e könyv lapjain:

Nem hiába hullajtottalak titeket!

„How could you hurt a little kid?

I can’t forget, I can’t forgive you

’Cause now I’m scared that everyone I love will leave me.”

Conan Gray – Family Line

Lejátszási lista

Fourth of July – Sufjan Stevens

Meet You at the Graveyard – Cleffy

RUSH – Dutch Melrose, benny mayne

i’ll remember tonight – sombr

Family Line – Conan Gray

Just Pretend – Bad Omens

I’m Running Out Of Time – VICE MONRÖE

Home – Isabel LaRosa

Move – Adam Port

Doubt – Twenty One Pilots

Let Me Die – Lil Happy Lil Sad

SPIT IN MY FACE! – ThxSoMch

Reflections – The Neighbourhood

Prada – cassö, Raye, D-Block Europe

Diva – Beyoncé

half of my heart – Josh Makazo

glory – Naits

NIGHTS LIKE THIS – The Kid LAROI

when i’m gone – Daniel Javan, Rivio

Hate. – ThxSoMch

Előszó

Sok fájdalom ér egy embert élete során. Kínnal teli, mikor a könnyek nem apadnak, vagy az a hideg zsibbadáshoz hasonló sajgás, mely szép lassan kúszik a bőrünk alá, és bénít minket tehetetlenné.

Sokszor olyan személy okozza ezt, akiről nem is sejtenénk, hogy valaha is bántana minket. Nem az ellenségünk, és nem egy idegen. Nem egy távoli ismerős, és nem is a szomszédunk. Általában egy hozzánk közel álló ember az.

Elgondolkodtató, nem?

Legtöbbször azok miatt szenvedünk, akik előtt lelkünk meztelen, és akiktől ölelő karokra vágynánk, mégsem kaphatjuk meg, mi több, a felszín alatt gyötrelmes sebeket hagynak maguk után.

Láthatatlan sebeket, melyeket nem lehet ápolni kézzelfogható gyógymóddal. A fájdalom tompítható egy ideig ilyen-olyan szerekkel, de ez csak átmeneti megoldás lesz.

Az egyetlen gyógyír rájuk egy megfoghatatlan fogalom, amit úgy hívunk, hogy szeretet.

A láthatatlan sebekkel rendelkező embereknek nincs másra szükségük, csak törődésre, türelemre és biztonságra.

Hogy valaki szavak nélkül is észrevegye a fájó pontjainkat, és ott szeressen a legjobban, ahol nem vagyunk tökéletesek.

1. fejezet

Lance Blackburn

Nagyot nyeltem a lépcső tetején, mely a biztonságos emeletről a személyes poklomba vezetett. Egy kis ideig csak néztem a földszinti padlót, amire élénk narancssárga fény vetült a konyhából, egyértelműen jelezve, hogy hol tartózkodik a család és hogy hol kellene nekem is lennem. Rossz előérzetem volt, nagyon rossz, ezért is haboztam, mielőtt megtettem volna az első lépést.
A torkomban dobogott a szívem, a tenyerem nyirkossá vált, de mindezek ellenére mégis rászántam magam: megmozdítottam a jobb lábam.

Nem volt más választásom, hiszen már háromszor felkiabált az anyám, hogy vonszoljam le magam, és biztos voltam benne, ha fent maradok, egy újabb veszekedésnek tenném ki magam, amire a legkevésbé sem volt szükségem.

Egymás után vettem a fokokat, azonban teljesen megfeledkeztem arról, hogy mennyire öreg már a ház. A falépcső nyöszörgött a súlyom alatt, én pedig élesen felszisszentem a hangra. A szemöldököm azonnal összeszaladt, számat vékony vonallá préseltem, majd lehunyt szemmel dermedtem meg egy pillanatra, mintha ezzel elnémíthatnám érkezésem jól hallható bizonyítékát. Már esélyem sem volt észrevétlenül visszalopózni. Nem akartam előzetesen megadni az örömöt az anyámnak, hogy hatalma van felettem, és eleget fogok tenni minden kérésének, mégis sikerült.

Még szerencse, hogy az asztalnál ülve nem lát rá a lépcsőre, ahol állok.

Görcsösen kapaszkodtam a korlátba, az ujjaim teljesen elfehéredtek, a gyomrom összeszorult, és az étvágyam is a másodperc töredéke alatt illant el. A lehető leglassabban haladtam, remélve, hogy az anyámnak mégsem tűnt fel a lépcső fülsértő nyikorgása, és nem a konyha ajtaját bámulva vár engem.

Utáltam a családi vacsorákat. Tíz alkalomból kilenc mindig vitával végződött, és erős volt a gyanúm, hogy a mai sem lesz konfliktusmentes, mivel már most tudtam, hogy az anyám nincs jókedvében. Általában durva szócsatába torkolltak a beszélgetéseink, mikor bejelentettem, hogy semmi nem történt velem aznap. Ha megtudta, hogy az előadások helyett motoroztam a városban, miközben az utolsó évemet töltöm az egyetemen, alapos fejmosással jutalmazott, és ez csak enyhe kifejezés arra, hogy mit is kaptam valójában. Sokkal több fegyelmet várt el tőlem, és ezt mindig az orrom alá dörgölte. Persze ez csak rám vonatkozott, mert mikor az öcsém nagy ritkán úgy döntött, hogy kihagy egy-egy órát, vele sosem üvöltözött, csak megrántotta a vállát és amolyan „néha ilyen is kell” hozzáállással nyugtázta a lógását.

Bizonytalanul léptem be a kis helyiségbe, ahol már mindenki a helyén ült. Apám, Walter az asztalfőnél, az egy évvel fiatalabb öcsém, Archer az én helyem mellett, anyám pedig vele szemben ücsörgött. Amíg nem figyeltek fel rám, jobban szemügyre vettem a látszatra tökéletes öcsémet. Apánk világosbarna hajszínét örökölte és anyánk kék szemét, míg engem fekete hajjal és acélszürke szemmel áldott meg az élet. Én voltam a család fekete báránya.

Talán ezért sem éreztem magam idevalónak.

– Na végre, hogy lefáradtál! – morogta az anyám mályvaszínű ajkával, mikor észrevett. Katherine Blackburn elegáns fekete ruhát viselt, mintha egy fontos üzleti vacsorán vett volna részt egy nívós étteremben. Festett cseresznyevörös haját gondosan begöndörítette, de a korát a sok csinosítgatással sem tudta leplezni. Dacára a rúzsnak, a pirosítónak és minden egyéb sminkterméknek, amit magára kent, az arcán feltűnő ráncok húzódtak.

– Tejszínes csirke van rizzsel – tájékoztatott gúnyos hangsúllyal, miközben a saját porcelántáljába mert egy adagot. Egy pillantást se pazarolt rám. Az egyenes tartásával és összeszorított lábával mindent elsöprő tekintélyt és szigort sugárzott. Nagyot nyeltem.

– Nincs más? – kérdeztem, félve a választól. Lehajtottam a fejem, és olyan erősen haraptam az ajkamba, hogy vasas íz terjedt szét a nyelvemen. A vihar előtti csend megtört, és amikor anyám felcsattant, visszafojtottam a lélegzetem is.

– Nem, nincs más! Miért nem jó neked az sosem, amit csinálok? Hogy lehetsz ennyire hálátlan? Nem küldtünk el itthonról albérletbe, főzök és mosok rád, emellett még a tandíjadat is fizetjük! Nem kell egyetem mellett dolgoznod! Mi több, akkor sem kellett, amikor két évig lógattad a lábad, mert nem vettek fel komolyabb szakokra! Rendkívül kényelmes életed van, de neked semmi sem jó! – köpte a szavakat, mire hátráltam két lépést az ajtó irányába. A szívem őrült tempóban vert a mellkasomban.

Korábban is érzékeltem rajta, hogy ingerült, és azt hiszem, a megszólalásom volt az utolsó csepp a pohárban, hogy kiakadhasson és levezethesse a feszültséget rajtam.

– Nézz rám, ha hozzád beszélek! – rivallt rám, majd rácsapott az asztalra, melyen hangos csörömpöléssel koccantak össze az evőeszközök. Ezerszer találtam már szemben magam ezzel a hangsúllyal, így oda se kellett néznem, hogy tudjam, szemében düh lángja lobogott. Az öcsém és az apám egyaránt csendben bámulta a megpakolt tányérját. Megszeppenve kotorászták villájukkal az ételt.

A levegő megtelt feszültséggel. Miután nem engedelmeskedtem neki, anyám a kezét ismét a terítővel fedett falapra vágta. Éreztem égető tekintetét magamon, de nem maradt energiám vitázni vele. Az elmúlt huszonkét évem alatt megpróbáltam már nemegyszer kiállni magamért, de mindig csak rontottam a helyzeten, így egy idő után nem maradt más lehetőségem a túlélésre: tűrtem a dühkitöréseit, vagy elmenekültem a házból.

Továbbra is a járólapot vizslattam, mely úgy csillogott, hogy szinte láttam magam tükröződni benne. Nem néztem az apámra, mivel tudtam, hogy semmivel sem tudnám elérni, hogy kiálljon mellettem és felszólaljon anyámmal szemben. Mintha nem érdekelte volna, hogy a felesége miképpen bánik az elsőszülött fiával.

Kattogtam, hogy kinyissam-e a számat, vagy inkább futamodjak meg. Végül pedig összegyűjtöttem minden erőmet, felemeltem a fejem, majd anyám jeges kék szemébe néztem.

– Tudod, hogy laktózérzékeny vagyok – sóhajtottam, mire rám meredt, én viszont már nem adtam arra esélyt neki, hogy leordíthassa a fejem, inkább kisiettem az előszobába.

Tudtam, hogy ezzel a megjegyzésemmel minden bizonnyal még jobban felidegesítem, mert ezúttal ahelyett, hogy valami rosszat tettem volna, amin hisztériázhatott volna, szembeállítottam a ténnyel, hogy hibázott. És ez a karakán nő soha nem ismerte be eddig, ha valamit elrontott, és csekély esélyt láttam rá, hogy most fog száznyolcvan fokos fordulatot venni a hozzáállása.

– Te hálátlan kölyök! Hogy merészelsz szemtelenkedni velem? – szólt utánam rekedten a kiabálástól.

Fullasztott a csalódottság, amely rám telepedett a kis folyosón. Hiába kaptam ilyen és ennél rosszabb bánásmódot egész életemben, nem tudtam megszokni, mert az öcsémhez világéletében máshogy viszonyult. Őt szerette. És habár igyekeztem úgy tenni, mintha nem mart volna belém a csalódottság, képtelen voltam figyelmen kívül hagyni a mellkasomban keletkezett fájdalmat. A szememet ezúttal is könnyek égették, de mielőtt egy sós cseppnek is utat engedhettem volna, megembereltem magam, és kipislogtam őket, bár közben minden porcikámban remegtem.

Nem tudtam, hogy mikor fog lenyugodni, hogy valaha megváltozik-e a kapcsolatunk, csak abban voltam biztos, hogy képtelen vagyok egy percnél tovább egy tető alatt tartózkodni vele.

Lélegzet-visszafojtva húztam fel a cipőmet, miközben az anyám tovább tombolt a kis helyiségben.

– Nem mehetsz el, te semmirekellő! Egyél szendvicset, vagy mit tudom én. A családi vacsoránál itt kell lenned! Apádnak nagy bejelentése van – üvöltötte a konyhából. A szavai úgy martak belém, mintha csak egy kígyó támadt volna rám a semmiből. A mérge terjedt az ereimben, és éreztem, hogy egy újabb kis darab halt meg bennem. A „semmirekellő” jelző eszembe juttatta az összes kudarcba fulladt próbálkozásom az évek alatt, hogy megfeleljek neki.

Remegő ajkamba haraptam, majd fogtam a cuccom, és kisiettem a házból a motoromhoz, miközben fejemre helyeztem a sisakom. Pár perc leforgása alatt pattantam fel a koromfekete Yamahámra, majd fordultam rá az útra.

Éppen naplemente volt, a figyelmemet pedig egy pillanatra teljesen elvonta az ég narancs és vörös árnyalata. A látványtól a mellkasomra nehezedő nyomás enyhülni kezdett, mintha az égiek is tudták volna, hogy éppen mire van szükségem.

Nyugalomra és szabadságra.

Ahogy a motor berregése megtöltötte a levegőt, úgy áradt szét bennem a megkönnyebbülés érzése is. A szembeszél és a sebesség mindig segített kitisztítani a gondolataim, mikor az otthoni veszekedések kezdtek felülkerekedni rajtam. Az út mellett elsuhanó háztömbök és épületek sziluettjei szinte egybeolvadtak a kerekek alatt elterülő aszfalttal, aztán egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy a város zajai elhaltak, és immáron a betonlétesítmények helyett fák és üres termőföldek mellett száguldozom. Végre fellélegezhettem, mert a hátam mögött tudhattam mindenkit, aki valaha is fájdalmat okozott.

Így is szinte visszhangzott a fejemben anyám hangja, de azért igyekeztem másra koncentrálni: a kormányzásra és a szívverésemre, mely a gyorsaság hatására egyre mámorítóbb dobogásba kezdett, ezzel elnyomva a rossz élmények okozta kínt, és teret adva a szabadság érzésének.

Az egyetlen probléma csak az volt, hogy ez az érzés nem tarthatott örökké.

2. fejezet

Chloe Langford

Sosem képzeltem el korábban a szakításunkat, de ha eljátszottam volna a gondolattal, biztos nem azt láttam volna magam előtt, hogy egy autóban hazafelé tartva, egy közösen töltött nap után történik meg.

Chaddel filmbe illően kezdődött a kapcsolatunk az egyetem udvarán. Tisztán emlékeztem arra, hogy egyedül cigiztem kint két előadás között, ő pedig ahelyett, hogy továbbállt volna, miután adtam neki egy szálat, odaszegődött mellém, és hosszú perceken keresztül szóval tartott, a csevegést aztán iMessage-en folytattuk, mert mindkettőnknek sietnie kellett vissza. Hamar megtaláltuk a közös hangot, és közel egy évig boldogok is voltunk. Egészen a mai napig.

Ha tudtam volna, hogy Chad büszkeségére ekkora csapást mér pár szó, nem a semmi közepén kerítettem volna sort erre a beszélgetésre. Ha az elmúlt három percet visszatekerhetném, akkor biztos megvárnám, hogy legalább beérjünk a városba, és ne mérföldekre legyek az otthonomtól.

De nyilván a múlton már nem tudok változtatni. Nem mintha magamban tudtam volna tartani, így is napok óta emésztett, és a randink alatt is szinte már marta a mellkasom minden egyes kimondatlan, elfojtott szó. Én, naiv pedig a rossz előérzetem ellenére is hittem abban, hogy higgadtan megbeszélhetjük,
ő beismeri, hogy hibázott, bocsánatot kér, kiengesztel, és legalább százszor elmondja, hogy mennyire szeret, mire én megbocsátok, és új esélyt adok neki, hogy jóvátehesse.

De nem.

Persze hogy nem ez történt!

– Rohadj meg a barátnőddel együtt! Szállj ki az autómból, de kurva gyorsan! – hadarta a barátom, vagyis már csak az exem, miközben teli talppal rátaposott a fékre. Még jó, hogy a biztonsági öv megtartott, különben lefejeltem volna a szélvédőt. Egy ideig csak pislogni voltam képes. Tíz másodperccel ezelőtt még nevetve próbálta menteni a menthetetlent azt szajkózva, hogy „Ne viccelj már, sosem tennék ilyet!”, aztán totál kikelt magából, amiért nem vettem be ezt a süket dumát. Mintha minden az én hibám lett volna.

Lehet, hogy nem viselte el az önérzete, hogy lebukott? Ki tudja? Mindenesetre az vitathatatlan, hogy egy bunkó fasszal jártam, aki nemcsak hogy a napjából rendszerint egyetlenegy órát sem tudott rám áldozni, de cserébe még meg is csalt.

A felismerés, hogy az idealizált énje valójában csak a fejemben létezett, pofán vágott. Olyan embernek láttam, amilyen talán sosem volt, és én végig egy olyan kapcsolatba kapaszkodtam, ami minden bizonnyal nem is létezett. Legalábbis az ő oldaláról.

Vettem egy mély levegőt, hogy aztán visszanyelhessem a dühös könnyeimet. Kihúztam magam, majd felemelt állal és összeszorított állkapoccsal meredtem magam elé. Alkonyodott, a lemenő nap melegnarancs árnyalata és az égbolt lassan mélyülő kékjének egyvelege az elmúlás és az új kezdet közötti átmenetet juttatta eszembe.

– Nem voltam elég világos, Chloe? Szállj ki! – fröcsögte, majd rávágott a kormányra, ezzel visszarántva a merengésemből a csúf valóságba. Lesújtó pillantással illettem a szemem sarkából, olyannal, amilyennel akár ölni is tudtam volna. Egy hajszál választott el attól, hogy robbanjak.

Kettőnk közül csak nekem lenne jogom a sértett szerepét játszani!

– Ezer örömmel! – köptem a szavakat, majd egy gyors mozdulattal kicsatoltam magam, a következő pillanatban pedig már a távolodó autóját néztem, mely porfelhőt hagyott maga után. Pontosan úgy hajtott el, mintha attól tartott volna, hogy utánaeredek.

– Baszódj meg, Chad! – kiabáltam, mindhiába, mert már messze járt. A hangom elhalt az elhagyatott út mellett, a düh, a csalódottság és az undor pedig szétáradt bennem.

Aztán ahogy a környék csendje körbeölelt, és ráébredtem, hogy teljesen egyedül vagyok egy sötét, lámpa nélküli útszakaszon, jobb oldalamon egy végeláthatatlan erdővel, balomon pedig egy hatalmas és üres termőfölddel, az indulataim csillapodni kezdtek. A gyűlölet mellett megjelent az önhibáztatás is.

Meg kellett volna várnom, hogy hazavigyen a randinkról – amire már azt sem tudom, hogy milyen felindulásból mentem el, talán az egóm ámokfutása volt, hogy még egyszer utoljára megmutathassam neki, kit árult el –, mielőtt egyáltalán lebuktatom.

Hányinger helyett már sokkal inkább megkönnyebbülést éreztem, amiért Chad már nem képezi az életem részét. Eszméletlenül gyorsan nyírta ki a pillangókat a hasamban, komolyan, mintha az acélbetétes bakancsával taposta volna szét őket. Már ötletem sem volt, hogy miért feltételeztem azt róla, hogy kulturáltan is le tudjuk folytatni ezt a beszélgetést.

Már akkor is gyomorgörcsöm volt, mikor három nappal ezelőtt reggel egy különös üzenetre ébredtem. Egy olyan lány írt nekem, akivel nemhogy nem beszéltem, de még csak nem is találkoztam életemben. Pontosan emlékszem, hogy a szívem milyen hevesen dobolt, és nem a jó értelemben. Amikor pedig elolvastam az általa küldött sorokat, mintha valami kettéhasadt volna bennem.

Chad rossz lánnyal szűrte össze a levet, és habár három nappal ezelőtt még mindenfélét kitaláltam Chad védelmére, most, ha csak arra gondoltam, milyen nevetséges módon derült fény a kis titkára, káröröm terjedt szét a mellkasomban. Hálát adtam az égnek, hogy a lány rákeresett Chad profiljára, ahol több közös képünk is kint volt, és összerakta a kirakós darabjait, miszerint volt barátnője: én. Ha nem kaptam volna üzenetet attól a csajtól, akit nemcsak hogy megkörnyékezett a barátom, de le is smárolt, akkor a karma sosem vett volna elégtételt a szemem előtt. Az, hogy akivel megcsalt, beköpi őt a háta mögött, ezzel bebizonyítva, hogy mi, lányok még ismeretlenül is összetartunk, egyfajta elégedettséggel töltött el, mintha a sors így szolgáltatott volna igazságot. És ez, ha nem is teljesen, de tompította a szívfájdalmam.

Viszont totál egyedül voltam egy ismeretlen, elhagyatott környéken, pedig egy órával ezelőtt még az volt a napom fénypontja, hogy a szomszédos város állatkertjében megcsodálhattam a flamingókat és a mosómedvéket.

Vettem egy hatalmas levegőt, majd hosszan kifújtam, hogy kitisztítsam a gondolataim. Egy pillanatra még a szemem is becsuktam, hogy a lehető leghiggadtabban kezdhessek el agyalni a megoldáson.

– Semmit nem érsz el, ha tovább mérgelődsz, Chloe! Helyette használd az eszed, és juss haza valahogy! – magyaráztam hangosan. Ha lett volna társaságom, minden bizonnyal őrültnek gondolt volna, hogy magamban beszélek.

Eközben körbenéztem, és jobban felmértem a terepet, majd a zsebembe nyúltam, ahol a telefonom volt, hogy felhívhassam az apámat.

Bepötyögtem a számát, majd tárcsáztam, mikor viszont nem kapcsolt, és ráébredtem, hogy nincs térerő, jobb ötlet híján gyalog indultam el. Fogalmam sem volt, hogy mennyire lehettem messze az otthonomtól, és percről percre sötétedett. Ahelyett viszont, hogy pánikolásba kezdtem volna, inkább Chad átkozásával töltöttem a sétálással teli perceket, mert így legalább haladtam, és kiadhattam magamból a feszkót is.

– Hogy rohadnál meg! – morogtam az orrom alatt, miközben trappolva lépkedtem abba az irányba, amerre az exem is eltűnt a láthatáron.

Párszor magam mögé pillantottam, annak reményében, hogy megjelenik valaki, akit leinthetek, de fél óra elteltével sem jártam szerencsével. Mikor már teljesen lement a nap, a telefonom vakujával világítottam magam előtt az utat.

A környék már-már fülsértő csendbe borult, az ősz utolsó hónapját tapostuk, így a szél a sárgába és barnába borult lombkoronákba kapott, valamint a lábam alá sodorta a száraz faleveleket, melyek roppantak, mikor rájuk léptem. A rovarok ciripeltek körülöttem, én pedig monoton tettem egyik lábam elé a másikat. Néha felsóhajtottam, mert kezdtem fáradni. Valamilyen okból kifolyólag azt hittem, hogy nem lesz ennyire hosszú az út, és ezért sem estem teljesen kétségbe, mikor Chad kitett a kocsiból, de miután semmilyen fényfoszlánnyal sem találkoztam röpke háromnegyed órával később sem, kezdtem elveszíteni a hidegvérem. Erre persze az is rásegített, hogy fáztam. Szörnyen nyűgös lettem.

Rápillantottam a telefonom képernyőjére, hogy ellenőrizzem, lett-e az első próbálkozás óta térerőm, de tehetetlenül bámultam a Nincs hálózat feliratra. Morogtam egyet, és eljátszottam a gondolattal, hogy földhöz vágom a készüléket, de megállítottam magam. Elvégre amint térerő közelébe kerülök, csak ezzel tudok értesíteni valakit.

Próbáltam felidézni az út hosszát, amit még Chad mellett ültem végig, és igyekeztem kiszámolni, hogy mennyit kell még sétálnom a hűvös őszi levegőn Fallen Autumfieldig, de nem jutottam a gondolatmenet végére, mert egyszer csak furcsa zaj ütötte meg a fülem. Felkaptam a fejem, hogy a hátam mögül felzengő hang irányába forduljak.

Egy pillanatra be kellett hunynom a szemem az éles fénytől, miután viszont hozzászoktam, kitettem a kezem felemelt hüvelykujjal, jelezve a motorosnak, hogy stoppolnék. Az sem érdekelt, ha egy ötvenes éveiben járó, gyanús kinézetű férfi vezeti a kétkerekűt. Álmos voltam, teljesen átfagytam a vékony krémszínű pulóveremben, és csak az lebegett előttem, hogy minél hamarabb hazaérjek, vegyek egy forró zuhanyt, ami után befeküdhetek az ágyamba.

A motor szép lassan megállt és elnémult mellettem, én pedig torkomban dobogó szívvel kerestem a szavakat, de a sisakot viselő idegen megelőzött. Felcsapta a plexit, mely a szemét takarta, aztán így szólt:

– Szia! Eltévedtél, vagy mit keresel itt ilyenkor a semmi közepén? – Hangja lágy volt és mély, arra következtettem, hogy nem lehetett sokkal idősebb nálam.

– Hosszú történet. A lényeg az, hogy az exem kirakott úgy másfél órával ezelőtt, térerő híján pedig rákényszerültem, hogy gyalogoljak, mert ez idő alatt senki sem járt erre rajtad kívül – hadartam zavaromban.

– Nehéz este ez akkor, nemde? – kérdezte halk kuncogással, miközben lepillantott a földre, én pedig szinte azonnal leszűrtem, hogy közel sem olyan őszinte a jókedve, mint ahogy azt mutatni akarta. Úgy tűnt, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki megszívta a ma estét. Azonnal kíváncsiságot keltett bennem a titokzatos idegen burkolt őszintesége.

– Valami olyasmi – döntöttem oldalra érdeklődve a fejem. A testtartását kezdtem tanulmányozni, de mikor ismét felvette velem a szemkontaktust, nem tudtam másra figyelni, csakis szürke szemére, mely szinte ragyogott a motor lámpájának fényében.

– Gondolom, szeretnéd, hogy hazavigyelek, ugye? – kérdezte érzelemmentesen, miközben leemelte a fejéről a sisakját. Pillanatok leforgása alatt vált komolyabbá.

A sötétben nem igazán tudtam megfigyelni az arcvonásait, de fekete haja így is tökéletesen kirajzolódott. A fejfedő alatt teljesen összekócolódtak a tincsei, de jól állt neki, már amennyire meg tudtam állapítani.

– Örülnék neki, igen – vallottam be, miután feleszméltem a bámulásból. Nehezen tudtam levenni róla a szemem, mert látni akartam a megmentőmet.

– Egy feltétellel felpattanhatsz mögém – mondta, én pedig nagyot nyeltem. Mielőtt viszont rákérdezhettem volna, hogy mi lenne az, folytatta. – Tudnom kell, hogy nem vagy sorozatgyilkos – közölte, majd egy percnyi feszült néma csend után nevetésben tört ki.

– Úgy nézek én ki? – kacagtam fel én is megkönnyebbülve. Ennél ezerszer rosszabb feltételekre számítottam.

– Fogalmam sincs, mi lapulhat egy százhatvan centis barna hajú lány fejében. Fő a biztonság, nemde? – szórakozott velem, én pedig elmosolyodtam a „nemde” szó hallatán. Alig pár perce állt meg, és már másodjára ejtette ki az ajkán, mintha hozzá tartozott volna ez a szó.

– Valóban. Még a végén elvágom a torkod, miközben vezetsz – poénkodtam, aztán gyorsan folytattam, mielőtt komolyan vehette volna. – Nem vagyok sorozatgyilkos, és még csak meg se fordult a fejemben, hogy megöljek valaki mást, az exemen kívül – biztosítottam komolyabb hangnemben. Egy röpke pillanatra mérhetetlen düh áradt szét a mellkasomban, mely majd szétfeszített, de mikor a velem szemben ácsorgó srác magára vonta a figyelmem, az indulataim ismét elszálltak. Egy homokos vízpart voltam, melyet a fiú hangja mosott tisztára.

– Nagy örömmel hallom ezt. Akkor tessék – nyújtotta át a sisakját, majd gondosan a fejemre csatolta. Ekkor csapott meg először férfias illata. Ha az orrom nem csalt, fűszeres vérnarancsaromát éreztem. Rögtön végigfutott rajtam a libabőr, és csak reménykedtem benne, hogy nem vette észre, vagy ha mégis, akkor betudta a hidegnek.

– Köszönöm – hálálkodtam kicsit kényelmetlenül. Erre a lépésére abszolút nem számítottam. Ki az, aki a saját védőfelszerelését, mely megmenthetné az életét, átadja egy számára ismeretlen személynek?

– Pattanj fel mögém! – utasított, miközben előrefordult, és megfogta a kormányt. Engedelmeskedtem, megkapaszkodtam a vállában, majd átlendítettem a lábam a motor fölött, és felültem. Ösztönösen karoltam át a derekát, és simultam hozzá, hogy kapaszkodhassak, mire egy pillanatra teljesen megfeszült a háta. Éreztem, hogy a levegő is megrekedt a tüdejében.
A reakciójából azonnal ráébredtem, hogy ezt talán mégse kellett volna, így inkább elhúzódtam. Nem akartam, hogy azt gondolja, nyomulok. Nem is lettem volna rá képes, egyáltalán nem vágytam új kapcsolatra, és eszembe sem jutott más karja közt keresni vigaszt.

– Kapaszkodj nyugodtan – mondta félig hátrafordulva, miközben a kezem után nyúlt, hogy visszahelyezhesse oda, ahonnan elhúztam. – Merre laksz? – kérdezte, de a hangja így is elcsuklott.

– A Wenlock Road 37. alatt – válaszoltam, ő pedig bólintott, majd megberregtette a motort, és elindultunk.

Nem mondom, hogy nem féltem az elején, mert akkor hazudnék. Soha nem ültem még senki mögött motoron, ezért is kapaszkodtam ilyen erősen az előttem levő fiúba, mert nem akartam leesni. Viszont a rémületet hamar felváltotta a nyugalom, ami leginkább a jó vezetésének, férfias illatának és teste melegének volt betudható. Már nem szorítottam olyan erősen a karjaimat köré, mint az elején, mégis éreztem a kidolgozott izomzatát.

Körülbelül húsz perccel később már ismerős környéken találtam magam, így sokkal bátrabban vizslattam a környezetet. Felemeltem a srác hátáról a fejem, és jobbra-balra pillantgattam egészen addig, míg le nem lassított. A korábban érzett adrenalinlöket pedig abban a pillanatban el is illant, hogy megálltunk az otthonunk előtt.

A szomszédoknak emeletes háza volt, tornáccal, medencével az udvarban és hatalmas garázzsal, míg a miénk kilógott a sorból. Nekünk volt a legkisebb házunk az utcában, emelet és minden egyéb nélkül, mégis talán ez volt a legbarátságosabb kinézetre. Anyu szeretett az ablakok alá színes virágokat ültetni, és díszt lógatni a bejárati ajtóra, míg a környezetünkben élők inkább a letisztult stílust kedvelték jobban. A szüleim azon is gondolkodtak, hogy nyáron lefestenék a falakat sárgára, elhagyva az élettelen szürke színt, ami uralta a környékünket.

Óvatosan lemásztam a helyemről, majd elsőként automatikusan a sisakhoz nyúltam, hogy kicsatoljam. Apró kezemmel tapogattam az alját, hátha belebotlik az ujjam egy gombba vagy csatba, de egy percnyi szerencsétlenkedés után kínomban inkább elkáromkodtam magam.

– Várj, segítek – nevetett fel jóízűen a fiú, majd ezzel egy időben a nyakam felé nyúlt. Ujjai éppenhogy csak súrolták az enyéimet, mégis villámcsapásszerű érzetet hagytak maguk után, mire mindketten elkaptuk a kezünket. Kereken tíz másodpercig meredtünk egymásra, mire aztán észbe kapott, és sebesen megszabadított a bukósisaktól.

– Köszi – mondtam, miközben barna hajamba túrtam, hogy a rakoncátlan tincseimet a helyükre igazítsam. Igyekeztem természetesen viselkedni, mintha meg sem történt volna az előbbi eset.

– Igazán nincs mit – mondta széles mosollyal az arcán. Most először tudtam rendesen megfigyelni a vonásait, mivel végre több szögből is megvilágították a lámpák.

Vékony, cserepes ajkai halvány rózsaszín árnyalatot öltöttek. Orra nyílegyenes volt, már-már tökéletesnek nevezhető. Keskeny arca élesen kirajzolódó járomcsontjával és markáns állkapcsával olyan karakteres megjelenést kölcsönzött neki, hogy azonnal a legemlékezetesebb srácok ranglistájának élére emelkedett. Ha tippelnem kellett volna, huszonötnél biztos nem volt több. Sötét szemöldöke még inkább kiemelte szürke szemét, mely alatt sötét karikák húzódtak. Tekintetéből sebezhetőség áradt, nekem pedig valamiért azonnal az villant be, hogy nagy szüksége lehet egy ölelésre. Éjfekete haja kontrasztot alkotott hideg tónusú bőrével, ami csak még inkább ráerősített a kisugárzásának titokzatos és egyben elérhetetlen hatására. Mintha ez lenne a valódi énje, melyet a közvetlen és kedves viselkedésével akarna álcázni.

– Szép házatok van. Tetszenek a virágok – jelentette ki a vállam fölött bámulva az említett növényeket. Vagyis szerencsére nem vette észre, hogy rajta legeltettem a szemem, és alaposan kielemeztem az arcszerkezetét.

– Köszönjük – fogadtam a dicséretet illedelmesen. Harapdálni kezdtem belülről a szám, mert fogalmam sem volt, hogy mi mást mondhattam volna még erre. Kicsit olyan volt, mintha kétségbeesetten próbálna valamilyen témát felhozni, amitől egyre inkább az lett a benyomásom, hogy még nem akar hazamenni.

– Egyébként hogy hívnak? – folytatta a beszélgetést, mintha frusztrálta volna a csend.

– Chloe vagyok – válaszoltam készségesen, tovább tanulmányozva az arcát.

– Én Lance. Örülök a rendkívüli találkozásnak – mondta, miközben kezet fogtunk. Bár ezt azelőtt kellett volna, hogy egyáltalán felültem mögé, nem éreztem helytelennek az utólagos bemutatkozást.

Tenyerének érintése olyan meleg és puha volt, mint amilyen Chadé sosem. Indokolatlanul komfortosnak találtam a társaságát, így megpróbáltam én is elnyújtani a beszélgetésünket.

– Te mit kerestél a semmi közepén ilyenkor, ahol még térerő sincs? – tudakoltam oldalra billentett fejjel. Átkaroltam magam, hogy kevésbé fázzak, mire ő tetőtől talpig végigmért, és csak utána válaszolt a kérdésemre.

– Csak friss levegőt akartam szívni. Érdekes, nemde? Neked a nyüzsgő városra lett volna szükséged, míg nekem egy olyan helyre, ahol eltűnhetek egy kis időre – nevetett, bár némi keserűség bújt meg a hangjában.

– Bele sem akarok gondolni, hogy meddig gyalogoltam volna, ha az estéd nem úgy alakul, ahogy – mondtam ki a gondolataimat, mire lehajtott fejjel, keserédes mosollyal reagált.

– Erről az egyik órám jutott eszembe még az előző félévből az egyetemen. Hallottál már arról, hogy a saját életünk hatással van másokéra is? Ha jól emlékszem, összekapcsolt életek perspektívájaként emlegette a tanár. Érdekes elmélet, nem? Nemcsak a saját életünkért felelünk, hanem másokéért is. Ha a pocsék estém nem úgy alakult volna, ahogy, talán még mindig a semmi közepén kóvályognál – magyarázta egy szuszra, kerülve a tekintetem, mire egy kicsit összeszorult a szívem a homályos vallomását hallva. Mi történhetett vele, amiért a legjobb megoldásnak azt látta, ha elhagyja egy kis időre a várost?

– Ez nagyon érdekes, valóban – bólogattam csodálattal. Elgondolkodtatott, és ez tetszett. – Lehet, hogy megcsaltak és kiraktak a semmi közepén… – osztottam vele meg többet, mint korábban, majd egy perc gondolkodás után folytattam. – Nos, egyelőre nem tudom, hogy én miképp fogok mások vagy, ha már itt tartunk, a te életedre hatással lenni, de alig várom, hogy kiderítsem – feleltem elnevetve magam, mert nem így szerettem volna befejezni a mondatom.

Lance akkor hajtotta le a fejét, mikor kiejtettem a számon a „megcsaltak” szót, és úgy tűnt, hogy nagyon a gondolataiba merült, mert a mondandóm végeztével sem reagált. Az utóbbi években nagyon sok energiát fektettem abba, hogy szabadidőmben megtanuljak olvasni az emberek testbeszédéből, és habár még nem ment tökéletesen, szinte automatikusan elemeztem mások rezzenéseit. Lance-ből pedig szomorúság és fájdalom áradt. Ebben az egyben annyira biztos voltam, mint abban, hogy a Föld gömbölyű.

Mielőtt komolyabban beleáshattam volna magam a tanulmányozásába, az előttem ácsorgó közel száznyolcvanöt centi magas srác egyszer csak megrázta a fejét, mintha magához tért volna a révületéből, és rám nézett. Ismét végigmért tetőtől talpig, majd tekintete az arcomon állapodott meg.

– Fázol? Nem akarlak ám feltartani, nyugodtan bemehetsz – darálta a szavakat.

– Nem tartasz fel, Lance. Szívesen beszélgetek, hacsak nem akarsz menni – magyaráztam türelmesen, visszadobva neki a lehetőséget, hogy ő döntsön az elválásunkról.

– Még maradnék, nem sietek sehova – rántott vállat lazán, bár a mozdulat valami másról árulkodott.

– Nem akarsz bejönni? Talán kényelmesebb lenne, ha nem ácsorognánk itt kint a hidegben – ajánlottam fel, mire összehúzta a szemöldökét. Biztos furcsállta az ötletem, de egyfelől nem akartam hazaküldeni azután, hogy kijelentette, még szívesen beszélgetne, másfelől túlságosan is fáztam ahhoz, hogy perceken keresztül itt ácsorogjak egy szál pulóverben.

– Biztos nem vagy sorozatgyilkos? Valld csak be, hogy így cserkészed be az áldozataidat. A semmi közepén bolyongsz, majd hazafuvaroztatod magad velük, és beinvitálod őket, hogy aztán eltedd őket láb alól? – kérdezte gyanakvó mosollyal, mire felnevettem. – Ismeretlenül behívsz az otthonodba? A sorozatgyilkosok csinálnak ilyet, nemde? – folytatta, de láttam rajta, hogy csak szívat.

– Gyere, és derítsd ki – kacagtam jóízűen, majd sarkon fordultam, és apró léptekkel indultam meg a bejárat irányába. – Egyébként nagyon sokat használod azt a szót, hogy „nemde” – pillantottam hátra, ellenőrizve, hogy követ-e. Mikor feltűnt, hogy csupán egy karnyújtásnyira van tőlem, elégedetten elmosolyodtam.

– Netalántán zavar?

– Nem, dehogy. Csak egyetlen barátom sem használja ezt a szót, és különös volt ennyiszer hallani ilyen rövid idő alatt.

– Nekem az a különös, hogy beinvitálsz a házatokba úgy, hogy azt sem tudod, ki vagyok. Miért? Mi van, ha én vagyok sorozatgyilkos?

Erre megtorpantam a bejárat előtt, és oldalra billentett fejjel felé fordultam.

– Nem, Lance, nem hiszem, hogy az lennél. A kérdésedre a válasz: azért hívtalak be, mert egy kicsit mégiscsak fázom, és mert azt mondtad, hogy szívesen maradnál még, szóval nem foglak elküldeni, elvégre neked köszönhetem, hogy hazaértem. Másodszor pedig fogalmam sincs, hogy miért, de baromira kellemes a személyed, és ezt ne vedd ilyen „szakítás utáni nyomulós” szövegnek, mert nem az. Mindössze bent kényelmesebben tudunk még beszélgetni, ahelyett, hogy kint ácsorognánk a hidegben – mondtam, miközben előrefordultam, és csak a szemem sarkából figyeltem a reakcióját.

Lance egy gyengéd mosollyal nyugtázta a válaszom, mire kitártam az ajtót, és átléptem a küszöböt, sarkamban egy izgalmasnak ígérkező idegennel.

3. fejezet

Lance Blackburn

Mióta találkoztam azzal a titokzatos lánnyal, akit Chloénak hívnak, napok, sőt talán hetek teltek el. Nem tudtam pontosan, mert az idő összemosódott egy szürke, sűrű masszává. Nem érzékeltem a múlását, mivel minden ébren töltött percemet azzal a különös emlékkel töltöttem, ahogy Chloe szülei ismeretlenül is marasztaltak vacsorára, csak mert hazavittem a lányukat.

Csak arra tudtam gondolni még a filozófia-előadáson ülve is, hogy mikor beléptem a házukba, milyen természetellenes melegség áradt a falakból. Szabályosan éreztem, hogy a szeretet áthatja az egész helyiséget. Nálunk ilyet sose tapasztaltam.
Az én otthonom rideg volt, és nyomokban sem tartalmazta azt, amit Chloénál éreztem.

Nevezhetek egyáltalán egy olyan házat otthonomnak, amiben szinte mindig sötétség uralkodik? Ahova gyomorgörccsel teszem be mindig a lábam?

Megráztam magam, hogy kiverjem ezeket a kérdéseket a fejemből. Helyette az előttem ácsorgó tanárra kaptam a tekintetem, és megpróbáltam koncentrálni az óra tartalmára, hogy lekössem a figyelmem.

Középtájt ültem a teremben, egyedül, távol a szaktársaimtól, akik a már jól megszokott csoportokban foglaltak helyet.
A tágas terem elejében volt egy mikrofonos pódium, amelyet természetesen nem használt a hatvan körüli oktató. Mr. Penrose inkább a fel-le járkálást preferálta.

– …szóval az egyetem célja, hogy gondolkodjanak. Nem számít, hogy min, csak járjon az agyuk! Lehet magolni, ezt amúgy sem tudja senki megakadályozni, de a maguk érdekében mondom, hogy néha keressék az összefüggéseket az elméletek és a valóság között! – Itt egy kis levegővételnyi szünetet tartott, majd folytatta. – Nem is húznám tovább a szót, kezdjünk bele az elkövetkezendő órák témájába! – mondta a szakállas férfi izgatottan, miután összecsapta a kezét. Kíváncsian nézett körbe, de a szaktársaim olyan néma kussban maradtak, amitől az önbizalma is mintha egy kicsit megingott volna, bár látszólag igyekezett ezt álcázni. Hamar belekezdett a felvezetésbe. – Képzeljék el, hogy születésüktől fogva egy barlangban élnek! Mi több, a barlang falához vannak láncolva, és csak a hátuk mögül érkező árnyékokat látják. A magukkal szemben levő falra olyan árnyak vetülnek, amelyeket különböző tárgyak és emberek formáznak, mert bizony maguk mögött egy hatalmas tűz is lobog! Soha nem láttak mást, csak ezeket a sötét alakzatokat, és csak ezekről tudnak beszélni. Mit gondolnak, milyen érzés lenne egy ilyen barlangban élni? Félnének kilépni ebből a világból, vagy lenne maguk közül olyan, aki kíváncsian vetné magát bele az ismeretlenbe? – kérdezte teljes beleéléssel. Kezével hevesen gesztikulált. Szinte ragyogott a szeme, és áhítozva várta, hogy valaki csatlakozzon az eszmecseréhez. Látszott rajta, hogy nagyon felcsigázta a téma, ugyanis Platón egyik elméletéről magyarázott a sok közül. Karjával továbbra is játékosan hadonászott, ahogy buzgón beszélt a barlanghasonlatról, mely nagy betűkkel fel volt írva mögé a táblára.

Az érdeklődésemet mindössze két percig tudta lekötni. A mai óra sem változtatta meg a véleményem, miszerint hiba volt felvennem ezt az órát szabadon választható tárgynak, bár nem mintha sok választásom maradt volna. A korábbi félévekben már minden olyan marketinggel vagy médiával kapcsolatos órát teljesítettem, ami érdekelt, és az sem volt utolsó szempont, hogy Mr. Penrose segít majd a diplomamunkámban, így jó ötletnek tűnt, hogy bevágódjak nála és elnézőbb legyen, mert hiába volt már november, még sehol sem tartottam.

Fogalmam sem volt, hogy miért ültem az előadóban, és az utolsó évemet taposva sem sikerült rájönnöm, hogy mi értelme az egyetemnek. Nem voltak hosszú távú céljaim vele, a tanulmányaimat is csak azért folytattam, mert ezt várták el tőlem.
A filozófia teljesen hidegen hagyott, csak azért jelentkeztem, mert ide volt a legtöbb esélyem bekerülni, és miután két évem ment a kukába a sikertelen felvételiknek köszönhetően, az anyám szépen megfogalmazva kicsit sem örült, hogy eltékozlom az időmet, míg az öcsém idén kezdte a második képzését. Az első diplomáját akkor szerezte meg, mikor végeztem az első évemmel. Lényegében nem nagyon volt más választásom, és igazából kész csoda, hogy idáig elbukdácsoltam. Bele sem akartam gondolni, hogy a következő félévben már záróvizsgáznom kell.

Bármennyire is igyekeztem elképzelni magam talárban és azzal az idétlen sapkával a fejemen, ahogy átveszem a három év kemény munkáját igazoló diplomát, nem láttam magam előtt a képet. Szívem szerint inkább felpattantam volna, és kivonultam volna a helyiségből, hogy aztán elmehessek motorozni, ahelyett, hogy itt lopnám a napot.

A száguldás jelentette számomra a megnyugvást, az, ahogy az adrenalin átjárta a testem. Imádtam, ahogy a szél a fekete bőrkabátom ujjába kapott, és ahogy a szívem ezerrel vert a mellkasomban. Csakis a kétkerekűn éreztem, hogy élek. Ez adott értelmet a sivár napjaimnak, mert rajta teljesen elfelejtettem a problémáim.

A lábam reszketett a pad alatt, és hatalmas önuralomra volt szükségem, hogy ne induljak el. Semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy pár perc erejéig kiszellőztethessem a fejem. Száműzhessem Chloét és a saját családomat a gondolataim közül.

A merengésből a telefonom rántott vissza a valóságba. Előkaptam a zsebemből, miután rezzent egyet. A képernyőre pillantottam a pad alatt, és megnéztem, ki írt. Mikor megláttam a nevet, az izgatottságtól még levegőt is elfelejtettem venni.

Dante üzenete: Szia! Mit szólnál ma este egy kis kiruccanáshoz? Rég hallottam felőled, dumálhatnánk.

Azonnal pötyögni kezdtem a válaszom, letörölhetetlen vigyorral az arcomon.

Lance üzenete: Szia, a legjobbkor írtál! Benne vagyok.

Dante üzenete: Szuper, mit szólnál az este héthez? Felszedlek a házatok előtt. Jó lenne kicsit kiengedni a fáradt gőzt. Ha egy napnál többet töltök bezárva, nem én végzem ki a jogot, hanem a jog végez ki engem. Be fogok csavarodni a törvényektől.

Sosem tartottam magam nyitott személynek, nem szerettem az egyetemi rendezvényeket sem, nem akartam barátokat, akik előtt egy idő után titkolnom kellene a családi problémáimat, mivel szent meggyőződésem volt, hogy senki sem értené meg őket. Így egyáltalán nem voltak haverjaim, akikkel kimozdulhattam volna az otthoni légkörből. Dante volt az egyetlen, akivel néha összefutottam, és valami barátságfélét ápoltam. Ő bármikor vevő volt egy kis száguldozásra, így a múltban viszonylag sokszor ragadtam meg az alkalmat a találkozásra, mikor otthon elfajultak a dolgok.

Dantét egyébként még az egyetem elején ismertem meg egy motorversenyen, amire poénból mentem el, azt gondolva, hogy jó kikapcsolódást nyújthat, ha kivételesen nem egyedül, hanem másokkal motorozom. Ha pedig valaki azt mondta volna, hogy aznap este találok egy motoros cimbit, akivel nagy ritkán még mély beszélgetéseket is le tudok folytatni, biztos kiröhögtem volna, mert nem ismerkedni mentem oda. Ennek pedig már több mint két éve, és ez idő alatt el is mélyült a barátságunk. Néhány hónap után már nem titkoltam előtte az otthoni vitákat, mert hamar szemet szúrt neki, hogy a motorozásom mögött nem könnyed kikapcsolódási vágy ég, hanem annál sokkal több. Ő pedig már az elején kíméletlenül rákérdezett, hogy mi a problémám, amiért néha úgy motorozok, mint egy őrült, és nem akartam hazudni vagy ködösíteni.

Lance üzenete: Tökéletes.

Dante üzenete: Oké, akkor este.

Enyhe csalódottság futott végig a gerincemen, mikor rájöttem, hogy ennyi volt a beszélgetésünk. Szívesebben chateltem volna Dantéval Platón hülye elméleteinek hallgatása helyett. Nem éreztem magamban azt a kíváncsiságot, mint amit a tanár várt volna el, hiába próbálta érdekesen előadni a tananyagot, az agyam úgy kapcsolt ki a telefonom elrakása után, mintha kihúzták volna a tápkábelt.

Pár percig csak meredtem magam elé, és dagonyáztam a nyomasztó érzésben, amit a saját otthonom és Chloe családjának éles kontrasztja váltott ki belőlem. Bármennyire is igyekeztem szabadulni az érzéstől, képtelen voltam elnyomni. Minél tovább meredtem magam elé a semmibe, az elveszettség érzése úgy rántott magával egyre mélyebbre. Ajkamba haraptam, pont annyira, hogy a fájdalom kiszakítson ebből az állapotból. El kellett terelnem a gondolataimat, le kellett foglalnom magam.

Így hát a másfél órát leginkább azzal töltöttem, hogy álláshirdetéseket kerestem a telefonomon. Múlt héten már beadtam pár helyre a jelentkezésem mindenki tudta nélkül, de az önéletrajzom továbbra is beélesítve várt, arra az esetre, ha találnék egy újabb rugalmas munkát, mivel még sehonnan sem jeleztek vissza, én pedig aggódtam, hogy a fantáziakép, amit elképzeltem a saját otthonomról és az új életemről, kicsúszik a kezem közül. Nem hagyhattam a véletlenre. Akárhányszor eszembe jutott, hogy akár önállóan is élhetnék, mindig jobb kedvem lett. Mi több, izgatott lettem, és emellett reményt is adott, hogy igazából csak rajtam múlik, mikor szabadulok ki az otthoni légkörből. Ettől pedig megállíthatatlannak éreztem magam.

Mióta láttam egy olyan kiadó garzonlakásról szóló hirdetést, amilyet pont el tudtam képzelni magamnak, rögeszmémmé vált a költözés, és mint a Chloéval történt találkozás, ez sem hagyott nyugodni. Már több weboldalon is figyelemmel követtem a kiadó lakásokat, pedig még állásom sem volt. Mert tudtam, hogy lesz, és mindenre időben fel akartam készülni.

Talán soha semmire nem volt még akkora szükségem, mint hogy egyedül éljek, távol a családomtól.

Távol az anyámtól.

És ezért bármit hajlandó lettem volna megtenni.

– …tudnak nálam jelentkezni. Nincs tétje, nem lesz értékelve a munkájuk, ellenben remek lehetőség hull az ölükbe. A legjobb hallgatók Európában tölthetik a nyarat, de több előnye is van, például szélesíthetik a látókörüket, ha együttműködnek más karon hallgató diákokkal, valamint új kapcsolatok is születhetnek, így, ha engem kérdeznek, már csak ezért az élményért is megéri kipróbálni magukat egy kreatív pályázaton – magyarázta
Mr. Penrose sugárzó tekintettel. Bár lehet, hogy csak a szemüvege tükrözte a lámpa fényét.

Kezében egy kis papírt tartott, mintha a felsorolt érveket megkapta volna előre, hogy mivel próbáljon meg minket meggyőzni.

Fogalmam sem volt, hogy miről beszélt, de nem is nagyon érdekelt. A legkevésbé sem szerettem volna többet foglalkozni az egyetemi tanulmányaimmal, mint amit minimum elvártak. Az a gondolat, hogy még órákon kívül is a filozófiával foglalkozzak, vagy ki tudja, mivel, szó szerint lehozott az életről, az pedig, hogy más karok hallgatóival dolgozzak együtt, egyenesen őrültségnek hangzott.

Ezért nem is értettem, hogy miután a tanár lezárta az órát, miért zúdultak annyian az asztala köré. A kíváncsi és izgatott tekintetektől azonnal fintorogni kezdtem. Miért lehetnek úgy oda?

Megráztam a fejem, és átvágtam a tömegen, majd amilyen gyorsan csak tudtam, távoztam. A kapucnimat felcsaptam a fejemre, a kezem pedig zsebre vágtam, aztán lehajtott fejjel szeltem át a folyosót, kisiettem egészen a parkolóig, ahol a motoromat hagytam reggel.

4. fejezet

Chloe Langford

Mikor reggel belenéztem a tükörbe, nem ismertem magamra. Nem azért, mert a szakítás óta elvesztettem volna önmagam, habár mi tagadás, kissé romba döntötte az önbizalmam Chad árulása, ez mégsem látszódott rajtam külsőleg. Legalábbis nem úgy, ahogy az ilyenkor történni szokott. Ahelyett, hogy éjszakákat sírtam volna át, és elhanyagoltam volna magam, inkább igyekeztem felszínre hozni egy új énem.

Több mint egy hete rakott ki Chad a semmi közepén, és azóta egészen sok változáson estem át. Hosszú barna hajamat nemcsak hogy levágattam, de be is festettem. Lágy hullámokkal keretezték az arcomat az immáron fekete tincsek. Ezenkívül erősebb sminkkel jelentem meg mindennap az egyetemen, mint korábban. A vörös rúzs elengedhetetlen kellékévé vált a megjelenésemnek. A gardróbomban eddig megtalálható visszafogott, világos és neutrális ruhák helyét felváltották a sötét színek. Több mélykék, burgundi vörös és fekete, testre feszülő felsőt is beszereztem a napokban, és habár még szoknom kellett az új énem, tetszett a látvány. Sokszor úgy éreztem magam, mintha hirtelen a világ összes önbizalma belém szorult volna.

A legjobb barátom, Lexi segített a külsőm átalakításában, miután elmeséltem neki a történteket. Pontosan tudta, milyen változásra volt szükségem, annak ellenére is, hogy képtelen voltam megfogalmazni a problémám. Szavak nélkül is sikerült kihoznia belőlem a legtöbbet. Igaz, hogy a saját stílusához igazította az enyémet is – Lexi is festette a haját, csak ő vörösre, emellett ő beszélt rá és tanított meg a sminkelésre, valamint néha kölcsönadta a ruháit is –, nem bántam. Egy teljesen más embert akartam látni a tükörben. Nem egy aranyos lányt, akit simán képesek megcsalni, hanem egy magabiztos nőt, akivel senki sem packázhat.

Erősnek akartam tűnni, még ha nem is voltam az, és végtére is elértem a célom. Az új külsőmből sugárzott a magabiztosság, még úgy is, hogy a személyiségemhez nem passzolt még ez a feminin energia. Valójában jobban megviselt a szakítás és a megcsalás, mint azt mutattam. Egy álarc mögé rejtettem a bizonytalan énem, ami nem esett nehezemre, mert minél többször színleltem, annál inkább elhittem, és erőt merítettem belőle és Lexiből. Legalábbis egy kis időre, mikor a gondolataim nem kalandoztak el rossz irányba.

– Meddig nézegeted még magad a tükörben, Chloe? – kérdezte a legjobb barátom a hátam mögül. Semmi rosszallás nem volt a hangjában, csupán kíváncsiság. A tükörből néztem rá az ágyamon henyélő Lexire, aki indulásra készen állt már, míg én magamat bámultam. Annyira elmerültem a látványban, hogy egy teljes percre elfelejtettem, hogy tegnap itt aludt nálunk, és rám vár.

– Már be is fejeztem – léptem hátra egyet azonnal. – Nézd már meg, egyforma lett a tusvonalam? Szerintem a bal kicsit vastagabb – tereltem a témát, mielőtt észrevehette volna, hogy az álarcomon repedések keletkeztek, és kezdett felszínre törni minden kétségem. Hiába tűntem magabiztosnak, valójában össze voltam omolva, amiről még én magam sem akartam tudomást venni.

Gyorsan sarkon fordultam, és elé tipegtem, majd lehajoltam, hogy szemügyre vehesse a kis farkincákat, amiket rajzoltam magamnak.

– Csini vagy, Chloe, ne aggódj ennyire. Nagyon szépek lettek, de most már induljunk, jó? Nincs több bámészkodás, mert el fogunk késni – mondta szórakozottan, miközben a vállára kapta fekete táskáját. A fekete farmerjában, bundás pulóverében és színben az egész szettjéhez passzoló bakancsában várt a szobám ajtajában. November közepén már jócskán lehűlt a levegő, és szükség volt a réteges öltözetre.

– Rendben, befejeztem. Csak tudod, még olyan szokatlan. Szerintem Chad rám sem ismerne – sóhajtottam, mikor a gondolat hatására elgyengültem.

Persze, hogyan is ismerne rám, ha én sem ismerek magamra?

– Ezt olyan áhítattal mondtad, mintha valaha is vissza akarnád csábítani – fintorgott Lexi, miközben kimentünk a szobámból. Sietősen leemeltem a fekete szövetkabátom a fogasról, és felkaptam a bokacsizmámat is, miközben válaszoltam.

– Szó sincs róla. Csak a megszokás, tudod? Az életem része volt már egy éve, most meg már nem az, és néha nehéz fenntartani a látszatot. Mindig emlékeztetem magam, hogy többet érdemlek nála, és hogy nem én veszítettem többet, de ez a felfogás nem fogja megváltoztatni a tényt, hogy megcsalt. Ha sok időm van gondolkodni, mindig az jut eszembe, hogy pótolható vagyok – fújtam ki a levegőt kissé elérzékenyülve. Ezek olyan gondolatok voltak, melyeket szükséges volt kimondanom, hogy ne csavarodjak be tőlük, mégis, az esetek többségében többet ártott, mint használt az, hogy hangosan ki is fejeztem őket, mert megkönnyebbülés helyett csak mélyebbre lökött az érzelmeim örvényében.

– Számomra pótolhatatlan vagy, Chloe. És persze, megértem, hogy rosszul érint, de ezen is túl fogsz jutni, ha pedig tudok segíteni, szólj nyugodtan. Ha kell, ezerszer is meghallgatlak, és ezerszer is elmondom, hogy mennyire értékes is vagy. Ez egy ilyen időszak, de majd jön valaki más Chad helyett, aki rettegni fog attól, hogy elveszíthet – nyugtatott meg, miközben kezében tartva a táskámat várta, hogy elvegyem és végre elindulhassunk.

– Az kéne még – forgattam a szemem. Az utóbbi napokban kissé elveszettnek éreztem magam, és a legkevésbé sem vágytam egy új szerelemre. Előtte rendbe szerettem volna tenni magamban azokat a dolgokat, amik félrecsúsztak.

Amiket Chad zúzott darabjaira.

– Te is tudod, hogy akinek jönnie kell, az jönni fog – kuncogott, miközben átvettem tőle a táskám, hogy aztán az ajtó felé libbenhessek, és gyalog menjünk az egyetemre.

A másodéves kurzusaim sokkal izgalmasabbak voltak, mint a tavalyiak. A mostani előadás is a megszokott módon zajlott, az oktató magyarázott, én pedig serényen jegyzeteltem a pszichés zavarokról. Kifejezetten érdekesnek találtam a témát, így az első perctől az utolsóig lekötötte a figyelmem, habár tagadhatatlan, hogy felkavart. Viszont közel másfél év után már megszoktam ezt az érzést, így nem okozott különösebb gondot az elnyomása. Szüntelen emlékeztetett arra a tragédiára, aminek hatására választottam a pszichológia szakot, de megtanultam a gyengeségből erőt meríteni, így ahelyett, hogy hagytam volna, hogy a múltam letörjön, inkább felszívtam magam.

Lexi már kevésbé figyelt olyan intenzíven, mint én. Ő hozta a formáját, és az óra legnagyobb részében párhuzamosan fogalmazta át az én beadandóm, mivel a sajátjával nem készült el időben, illetve menedzselte a naptárát, és tervezte a beosztását. A legjobb barátom egy olasz gyorsétteremben dolgozott, főleg délutáni és esti műszakban egyetem mellett.

Mindketten annyira elfoglaltak voltunk, hogy másokkal ellentétben nem pofáztuk végig az órát. Csak azt követően emeltük fel a tekintetünket a laptopunkról, hogy a tanár elkezdte lezárni az előadást.

– Mielőtt szétszélednének, szeretném felhívni a figyelmet egy remek lehetőségre! Az egyetemünk meghirdetett idén egy pályázatot, melynek megnyerésével Európában tölthetik a nyári szünetet! Ahhoz, hogy esélyük legyen erre, véletlenszerűen sorsolunk össze különböző szakokról hallgatókat, akiknek kreatív módon kell ötvözniük a tanulmányaikat. Amellett, hogy betekintést nyerhetnek a társaik mindennapjaiba, a kreatív problémamegoldást és csapatmunkát is fejleszthetik, melyek fontos tulajdonságok a nagybetűs életben is. Továbbá új embereket ismerhetnek meg, színesíthetik az egyetemi kapcsolatrendszerüket, így mindenkinek bátran ajánlom, hogy próbálja ki magát benne! A kutatásuknak nincs tétje, semmibe sem számít bele negatív értelemben, és beadni sem kötelező a végén, viszont pluszkreditet kapnak a tanulmány védését követően, melyre a tavaszi félévben kerül majd sor. Ha valakinek felkeltettem az érdeklődését, jöjjön ide hozzám, hogy adminisztrálhassam a jelentkezését! – darálta egy levegővel a nő, majd körbenézett rajtunk. Látszott rajta, hogy sietős a dolga.

A teremre egy percre néma csend telepedett, aztán egyszerre kezdett el mindenki duruzsolni a padtársával. Én sem voltam különb, azonnal Lexi felé fordultam, aki már a padon feküdt. Azonnal megböktem az oldalát, mire feljajdult, szúrós tekintettel jutalmazta az ébresztésemet.

– Gondolom, hogy csak a szemed pihentetted, és nem aludni terveztél, így merem feltételezni azt is, hogy tudod, miről volt szó az előbb – néztem rá megjátszott szigorral. Valójában szórakoztatott, hogy minden adandó pillanatot képes volt megragadni, hogy szundítson egy keveset. Tudtam, hogy mennyire fáradt a nap nagy részében, így ha akartam, se tudtam volna rá haragudni.

– Valami pályázat, nem? – kérdezte két ásítás között. Szemét óvatosan megtörölte, hogy a kicsorduló könnycseppeket anélkül itassa fel a ruhájának ujjával, hogy elkenné a sminkjét. Lexi érdektelensége nem lepett meg.

– Igen, szerintem én jelentkezem. Megvársz addig? – kérdeztem, ahogy felálltam.

– Persze, vállald csak el, meg sem próbállak lebeszélni! – mormogta fáradt mosollyal az arcán, majd legyintett egyet, és visszafeküdt a padra. – De utána kimegyünk rágyújtani! – figyelmeztetett félálomban, én pedig széles mosollyal az arcomon tipegtem ki a tanári asztalhoz, ahol rajtam kívül még hárman tömörültek. Beálltam Max mögé, és izgatottan vártam, hogy rám kerüljön a sor.

Mikor az előttem álló hallgatók végeztek, a tanárnő felírta az én nevemet is a jelentkezési lapra, majd elkérte az e-mail-címemet.

– Jövő héten fog értesítést kapni, hogy ki lesz a partnere a kutatásban – nézett rám a szemüvege mögül a nő meleg, barátságos tekintettel, én pedig megköszöntem a tájékoztatást.

Nagyon rég éreztem ennyire lelkesnek magam valamivel kapcsolatban, feltöltött energiával. Úgy vigyorogtam, hogy fájni kezdtek az arcizmaim, de ha akartam, sem tudtam volna nem mosolyogni. Kíváncsi voltam, hogy kivel kell majd együtt dolgoznom.

Visszaszökkentem Lexihez, aki időközben összekapta magát, és elpakolta a cuccát. Én is a táskámba helyeztem a laptopom, aztán már indultunk is ki a levegőre.

– Jó ötlet volt ezt is bevállalnod egyébként? – kérdezte, mikor a szokásos helyünkre értünk az udvaron. Leraktuk a táskánkat a kőpadkára, mely a füves és fás területet választotta el a betontól. Jobb időben le is szoktunk rá ülni, mivel pont székmagasságba építették, de ma túl hűvös volt hozzá, így az ácsorgás mellett döntöttünk.

Lexi sokkal éberebbnek tűnt már, talán a hideg, csípős levegő térítette magához. Zsebéből előhalászta a cigarettáját, de közben egy pillanatra sem szakította el tekintetét rólam. Tanulmányozta az arcom, talán egy rezzenésre várt, ami a megbánásról árulkodhatott volna. Én viszont ahelyett, hogy belegondoltam volna abba, hogy a pályázat mennyivel több kötelességet jelent majd a későbbiekben, inkább áradozni kezdtem a benne látott lehetőségekről.

– Amúgy is azt mondtad korábban, hogy mozduljak ki a komfortzónámból, nem? Hát megtettem – válaszoltam vidáman, miután ajkamhoz emeltem a cigit, és beleszívtam.

– A külsődre értettem leginkább – magyarázta Lexi komoly tekintettel. A reakciójából azt is gondolhattam volna, hogy egyre kevésbé tetszik neki az ötletem, de mivel ismertem, tudtam, hogy erről szó sincs. Lexi mindig támogatott a terveimben.

– Netalán aggódsz, Lexi, hogy túl sok lenne egy kutatás számomra? – váltottam én is hangnemet. A legjobb barátom ritkán aggódott értem, de amikor igen, akkor jogosan.

– Csak egy kicsit, mert a külsődön változtatni egy dolog. Az viszont, hogy fejest ugrasz egy ekkora projektbe, egészen más tészta. Te is tudod, hogy egy hónap múlva vizsgaidőszak.
És tisztában vagyok azzal is, hogy bármennyire is keveset beszélsz Chadről, a gondolataidban továbbra is ott van. Azt is megértem, hogy el akarod terelni a figyelmed, de azért ne vállald túl magad, rendben? – A hangjában ott csengett a törődés, a reakciója viszont rögtön elbizonytalanított. Lehajtottam a fejem, és egy percig csak meredtem magam elé. A számat harapdálni kezdtem belülről. Talán rossz ötlet volt, mi több, teljesen rossz úton járok. A korábbi énem mindig alaposan átgondolta, hogy mit vállal be, és nem hagyta, hogy irracionális döntést hozzon a tanulmányai terén. Most pedig? Ész nélkül hagyom, hogy az érzelmeim vezéreljenek egy olyan pályázat miatt, amit nem mondhatok vissza, ha meggondolnám magam, mert csapatmunkán alapszik.

Lexi hangja rántott vissza a valóságba.

– Ugye tudod, hogy nem vontam kétségbe a képességeid? Tudom, hogy képes vagy mindenre, amit csak a fejedbe veszel. Viszont nem volt korábban jellemző rád az, hogy hezitálás és alapos mérlegelés nélkül belementél volna valamibe, bármennyire is tetszett. Csupán meglepett ez a lépésed – nyugtatgatott.

– Tudom, hogy ez váratlan volt, de mikor meghallottam ezt a lehetőséget, szinte éreztem, hogy csalogat magához, és ismersz, a megérzéseim sosem tévednek. Ez a pályázat megszólított. Nem azért, mert pluszkreditet vagy európai utazást nyerhetek, bár be kell vallanom, az utóbbi is nagyon hívogató. Én sem tudom megmagyarázni, hogy miért nem gondoltam bele a vizsgaidőszakba – igyekeztem szavakba önteni mindazt, amit kiváltott belőlem a hír, de nem tudtam megmagyarázni, hogy miért is jelentkeztem. Végül csak ennyit mondtam: – Nagyon erős késztetést éreztem – sóhajtottam, Lexi pedig gyengéd mosollyal biccentett egyet, mintha pontosan értené, hogy miről beszélek.

– Amondó vagyok, hogy minden úgy fog történni, ahogy annak történnie kell – felelte elégedetten. A kételyek okozta ráncok kisimultak az arcán, és immáron úgy nézett rám, mint aki biztos abban, hogy jó útra léptem. Mintha teljesen megnyugodott volna. Ettől pedig én is azonnal jobban éreztem magam.

Szorosan megöleltem Lexit, némán hálát adtam neki, amiért megértett, aztán elszívtuk a cigit, és visszamentünk az épületbe, hogy beülhessünk a következő óránkra.

5. fejezet

Lance Blackburn

Mikor meghallottam Dante motorjának hangját, az itthon töltött idő alatt először lélegeztem fel. Menedéket láttam a lehetőségben, hogy elhagyhatom a szobám, és talán ezért is mosolyodtam el egy pillanatra. Talpra szökkentem az ágyamról, a telefonomat a zsebembe süllyesztettem, majd felkaptam magamra a fekete bőrdzsekimet, aztán se szó, se beszéd, letrappoltam a lépcsőn, és elhagytam a házat, kezemben a sisakommal.

Nem mintha bárkit is érdekelt volna, hogy a kötelező közös vacsorát követően hova megyek, pláne azután, hogy újabb vita robbant ki miattam. Valószínűleg az anyám a szeme elé se kívánt, és talán még szívességet is tettem mindenkinek azzal, hogy leléptem, mert így legalább senkinek sem voltam a terhére.

A család mintadiákja a szobájában tanult, hogy valóra váltsa a szüleink álmát, és megszerezze a második diplomáját informatikából vagy miből. Nekem lövésem sem volt, hogy pontosan mi a fenét tanul az öcsém, de nem is érdekelt kifejezetten. Sosem vonzott engem annyira a digitális élet, mint őt. Az apám ez idő alatt a nappaliban pusztíthatta a második vagy ki tudja, hányadik doboz sörét, és meccset nézett, mint ahogy szokta. Anyám pedig minden bizonnyal a vacsora okozta rendetlenséget próbálta eltüntetni a konyhában, ami nem kis feladatnak bizonyult, abból kiindulva, hogy egy hatalmas borfolt csúfította a fehér falat. Míg én újabb fájó szavakkal lettem gazdagabb, addig anyám csak egy üvegpoharat írhatott fel a veszteségeinek listájára.

Bár Archie bőven adott okot a szüleinknek, hogy büszkék lehessenek, ez nem mentesített engem sosem az elvárásaik alól. Tőlem is legalább annyit követeltek meg, mint az öcsémtől, ha nem többet, abból kifolyólag, hogy én vagyok az idősebb, és nekem kellene példát mutatnom. Ennek ellenére mégis minden egyes alkalommal sikerült csalódást okoznom nekik. Archie mesélt az egyetemi pályázatról, mire anyám rákérdezett, hogy én is jelentkeztem-e. Én csak megráztam a fejem, mire anyám feldühödött, újfent reménytelen semmirekellőnek nevezett, aztán hatalmas csalódottságában hozzám vágta a borral teli poharát. Vagyis én lettem volna a célpont, de sikerült időben elhajolnom azelőtt, hogy az arcomban landolt volna. Impulzív egy nő.

Talán nem is az a legszomorúbb, hogy képes volt erre az a személy, aki világra hozott, hanem hogy sem az apám, sem az öcsém nem avatkozott közbe ezúttal sem. Egyetlen rossz szóval, de még pillantással sem illették anyámat. Mintha teljesen rendben lett volna, hogy lelki bokszzsáknak használ. Meg sem rezzentek, úgy tettek, mintha mi sem történt volna.

Teljesen magamra maradtam anyám dühével szemben.

A történtek alapján le mertem volna fogadni, hogy egyikük se venné észre, ha egyszer úgy döntenék, világgá megyek és soha többé nem jönnék vissza. Egy problémával kevesebb, gondolnák.

Egyébként a házra olyan békés csend borult, hogy a fene se mondaná meg, ez a némaság ritka, és az esetek többségében valójában vágni lehet a feszültséget. Egy teljesen hétköznapi családnak tűntünk per pillanat.

Bár így lenne!

Az ajtó felé indultam. Az otthonunk a legkevésbé sem reprezentálta azt a káoszt, ami uralkodni szokott benne. A falak fehér és szürke festést kaptak az egyes helyiségekben, melyet sötét juharfa bútorokkal ellensúlyozott az anyánk, és hogy még inkább megfeleljen az ő igényeinek, ahova lehetett, márványlapot rakatott. A letisztult vonalat csak tovább erősítette, hogy a közös terekben mindig makulátlan rendnek kellett lennie. Személyesebb tárgyakra, mint például családi fényképekre csak akkor lehetett rábukkanni, ha az ember kereste őket.

A küszöböt átlépve azonnal megcsapott a hűvös levegő. Belemart a bőrömbe, és egy szempillantás alatt végigfutott a gerincemen a borzongás. Nagyot nyeltem, mikor Dantéra emeltem a tekintetem, aki a kétkerekűjének támaszkodva várta az érkezésemet.

– Szia! Mi a helyzet? Nagyon eltűntél az utóbbi időben. Minden rendben? – Dante szokásához híven azonnal rákérdezett a lényegre. Nem mondom, hogy váratlanul ért, mert akkor hazudnék, viszont közel sem készültem fel arra, hogy magamról kell majd beszélnem.

Nem lelkizni szerettem volna, hanem száguldozni. Kiadni azt a mérhetetlen feszültséget, ami az egész testemet elárasztotta kaja után. Nem akartam a gyomromban kialakult görcsöt, a mellkasomra nehezedő súlyt és a torkomban keletkezett gombócot érezni.

– Aha, persze – válaszoltam tettetett lazasággal, mintha be tudnám csapni Dantét. Mindketten tudtuk, hogy hazudtam. Az elmúlt hónapok alatt jól kiismertük egymást, mégsem tudtam megszokni a barátom nyílt kommunikációját.

– Igen, pont úgy nézel ki, mint aki jól van – nézett rám összehúzott szemöldökkel. Baráti szigor és aggodalom ült meg a szeme körüli ráncokban. Nekem pedig pont erre nem volt szükségem.

Nem reagáltam, csak felcsatoltam a sisakot a fejemre, majd felpattantam a motoromra, és megvártam, hogy Dante vegye a célzást, és menjünk végre.

Dante szerencsére hamar követte a mozdulatom, pár másodperc múlva pedig el is indultunk a gyér lámpafénnyel megvilágított, kihalt utcán. Érdekes módon a környékünkön ezúttal nem sokan lézengtek, szokatlan volt a csend. A forgalom csak azt követően vált sűrűbbé, hogy a belvárosba értünk, ahol mindig zajlott az élet. A járművek mellett egyetemisták szelték a járdákat, hol ittas, hol józan állapotban bandázva. Nem kellett sok, hogy észrevegyem, milyen jól érzik magukat a barátaikkal, így hamar el is fordítottam róluk a tekintetem. Nem voltam irigy, csak az ő boldogságuk az én fájdalmamra emlékeztetett, amit éppen magam mögött akartam tudni, ezért a továbbiakban Dante hátára szegeztem a pillantásom, és nem engedtem a kísértésnek, hogy nézelődjek.

Míg forgalmas helyen voltunk, becsületesen tartottam az előírt sebességet, hiába ült a kisördög a vállamon, azt suttogva, hogy gyorsítsak. A józan ítélőképességemet helyeztem előtérbe a belvárosban, mivel nem hiányzott, hogy gyorshajtásért elkapjanak, mert egy ilyen ballépés minden bizonnyal olaj lenne a tűzre abban az amúgy is lángoló családi pokolban, amit anyám dühe táplált. Így is volt elég bajom, nem hiányzott a ráadás.

Viszont amint kiértünk a város területéről, és az utak is elhagyatottá váltak, engedtem a késztetésnek. Ahogy gyorsítottam, úgy öntött el a jóleső adrenalin is. A testem kellemesen remegett az izgalomtól, a szívem olyan iramban vert, hogy minden porcikámban éreztem. A süvítő szél sem tudta csillapítani a mámort. A sisakom alatt is úgy vigyorogtam, mintha egy pillanatra minden gondom elszállt volna, és csak az eufória maradt volna meg.

Hetekkel ezelőtt éreztem magam ennyire felszabadultnak, pont akkor, mikor rátaláltam Chloéra a semmi közepén, de nem akartam rá gondolni, magam mögött kellett hagynom a lányt, akit azóta se találtam meg a közösségi médiában, hiába kerestem. Még az is eszembe jutott, hogy az egész estét talán csak képzeltem, mert lehetetlen, hogy valaki, akivel ennyire szimpatikusak vagyunk egymásnak, csak úgy felszívódjon, és soha többé ne lássam. Az egyetlen bizonyíték, hogy mégis megtörtént, az a GPS-előzményeimben szereplő címe volt.

Borzalmasan zavart a tudat, hogy már a bemutatkozás pillanatában elfelejtettem a vezetéknevét, és hogy ennek ellenére mégis hiányzott. Legalábbis valami hasonlót éreztem. Nem egészen tudtam meghatározni azt az érzést, ami intenzív nyomot hagyott bennem. Bár lehetetlen egy véletlenszerű találkozás alkalmával elkezdeni kötődni valakihez, így ez csak szimpla érdeklődés lehetett.

Bár Chloe olyan kedvesnek tűnt, és annyira természetes volt vele a beszélgetés a vacsora előtt, közben és után, mintha ezer éve barátok lettünk volna!

Miért nem lehet nekem is olyan családom, mint neki?

Utáltam, hogy lényegében bármin is kezdtem el gondolkodni, a végén valahogy mindig a családomnál kötöttem ki.

Hamar megráztam a fejem, mikor ráeszméltem, hogy túlságosan is elmerültem a gondolataimban. Az lett volna a cél, hogy kitisztítsam a fejem, és legalább egy kis időre elfelejtsem anyám mai dühkitörését. Így hát gyorsítottam. Hogy száműzzem Chloét és a tökéletesnek tűnő családját az emlékeimből.

És gyorsítottam. Mert el akartam felejteni, hogy aznap miért akartam annyira elhagyni a várost.

És tovább gyorsítottam. Mert többre volt szükségem, hogy a fejem teljesen kiürüljön.

Pár másodperc leforgása alatt robogtam el Dantétől, aki nem próbált meg beelőzni. Nem mintha lett volna esélye.
A száguldás és adrenalin a szó szoros értelmében megrészegített, és jócskán átléptem a biztonságos sebességhatárt.

De legalább már nem fájt semmi.

Az út előttem teljesen üres volt. Csak a motorom fényszórója, valamint a vörösen villogó jelzőlámpa adott némi fényt, ami a vonat érkezésére figyelmeztetett. Ezeket leszámítva koromsötétségbe borult minden. A jelzésből egyértelműnek kellett volna lennie, hogy meg kell állnom, hiszen a vonat már látszott, sebesen közeledett. De nem volt sorompó, és viszonylag még messze járt. Láttam rá esélyt, hogy időben átérek a túloldalra, és hajtott az ösztönöm, képtelen lettem volna lefékezni a sínek előtt.

Nem gondolkodtam. Egy tizedmásodperc alatt mozdult a csuklóm, és gyorsítottam, max sebességre kapcsoltam. A motorom kipufogójától csak úgy zengett az út, mégsem érdekelt. Semmi sem érdekelt ebben a pillanatban, csak az, hogy megelőzzem a vonatot. Lélegzet-visszafojtva kapkodtam a fejem a mozdony és az előttem csökkenő távolság között.

Vonat.

Túloldal.

Vonat.

Egyre inkább közeledik…

Túloldal.

Már nem vagyok messze…

A szám teljesen kiszáradt az izgalomtól, nyelni sem tudtam. Aztán becsuktam a szemem, előrehajoltam, és teljes erővel szorítva a kormányt vártam, hogy mi fog történni. Valamiért nem járt át a félelem, és talán ez volt a legijesztőbb az egészben, hogy semmit nem mozgatott meg bennem a tény, hogy elgázolhat egy vonat.

Csak a hangos mozdonykürt ütötte meg a fülem, de az is úgy, mintha víz alatt lett volna a fejem. Minden olyan… tompa volt körülöttem. A testem bizsergett, szinte beleszédültem a várakozásba.