A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ken Follett: Notre-Dame (Macmillan, 2019)

Copyright © Ken Follett, 2019

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-408-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Ken Follett huszonhét évesen írta meg díjnyertes thrillerét, A Tű a szénakazalban világsiker lett. Majd A katedrálissal tarolt, amely egy középkori székesegyház építéséről szól, és máig olvasók milliói rajonganak érte világszerte. Ennek a regénynek a türelmetlenül várt folytatásai, Az idők végezetéig és A tűzoszlop ugyancsak a népszerűségi listák vezetői az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban és Európában. Magyarul minden műve megjelent.

Enyhe és kellemes tavaszi idő volt, Párizs népe ilyenkor kitódul a terekre és a sétányokra, hogy ünnepeljen, mintha vasárnap lenne. Az ilyen napsugaras, meleg és derűs napoknak különösen egy bizonyos szakában érdemes megcsodálni a Notre-Dame főkapuját. Mikor a nap, immár hanyatlóban, majdnem szembenéz a székesegyházzal. Egyre alább szálló sugarai lassan visszahúzódnak a tér kövezetéről, és fölkúsznak a meredek homlokzaton, kibontva az árnyékból az ezernyi szoboralakot, a középső nagy rózsaablak pedig lángot vet, mint a küklopszszem, ha felgyúl benne a kovácstűz visszfénye.

Victor Hugo: A párizsi Notre-Dame{1}

MA ŐT SIRATJÁK MINDEN NYELVEN.

Paris Match

1

2019

A hang türelmetlenül kiáltott bele a telefonba.

– Itt vagyok Párizsban! – mondta. – Kapcsold be a televíziót!

A konyhában voltunk feleségemmel, Barbarával. Éppen befejeztük a vacsorát. Nem ittam bort, szerencsére. Akkor még nem tudtam, hogy hosszú estém lesz.

Egy régi barátnőm hívott. Sok vihart átélt mint képviselő és miniszter, kötélből vannak az idegei, de most mintha sokkot kapott volna.

Önök tudják, mit láttunk a tévében: A Notre-Dame Párizs csodálatos székesegyháza, az európai civilizáció egyik csúcsteljesítménye lángokban állt.

A látvány megrázott és feldúlt minket. Engem a sírás kerülgetett. Itt, a szemünk láttára semmisül meg valami, aminek az értéke föl sem mérhető. Olyan hihetetlen érzés volt, mintha a föld indult volna meg a lábunk alatt.

Jól ismerem a katedrálist. Valamelyik karácsonyon Barbara és én elmentünk oda az éjféli misére. Több ezren szorongtak a székesegyházban. A szűrt világítás sötét árnyékokat vetett a padsorok között, a főhajó visszhangzott a karácsonyi énekektől a homályba burkolózó, magas, boltíves mennyezet alatt. Leginkább a tudat indított meg, hogy elődeink több mint nyolcszáz éve ugyanígy ünnepelték ugyanebben a templomban a karácsonyt.

Sokszor megfordultam a székesegyházban. Először 1966-ban láttam, az első külföldi vakációmon, habár bevallom, tizenhét évesen jobban érdekeltek csoportunk lánytagjai, mint a Notre-Dame. Utolsó találkozásunk alig négy hete történt, amikor a bal parton hajtva szokásom szerint mohón bámultam a gyönyörű látványt: a két tornyot és a gyámíveket.

Amikor ismét képes voltam józanul szemlélni, amit a televízióban mutattak, felfogtam, mi ég, és hogyan harapózott el a tűz. A riporterek azonban nem tudták ezt. Honnan is tudhatták volna? Ők nem tanulmányozták a gótikus templomok építését, de én igen, mert kutatásokat végeztem A katedrális című regényemhez, amely egy képzelt középkori székesegyház építéséről szól, és a negyedik fejezet egyik fontos jelenete pontosan azzal foglalkozik, hogyan ég le Kingsbridge régi katedrálisa. Most feltettem magamnak a kérdést, hogy egyáltalán mitől gyúlhat ki egy óriás kőtemplom?

Jártam székesegyházak poros padlásaira Canterburytől Firenzéig. Álltam a hajókat áthidaló, irdatlan gerendákon az ólomtetőt tartó szarufák alatt. Észrevettem a szikkadt hulladékot, amely gyakran felgyűlik az ilyesféle helyeken: régi deszkatörmeléket, kötélrostot, karbantartó munkások szendvicsének maradványait, madárfészkek bogos ágait, papírvékony darázsfészkeket. Biztosra vettem, hogy a Notre-Dame-ban valahol a tetőn ütött ki a tűz: talán egy eldobott cigaretta parazsától vagy egy rövidzárlatból pattant szikrától gyúlt meg a szemét, amely lángra lobbantotta a gerendákat, és azzal fenyegetett, hogy a földdel teszi egyenlővé a templomot.

Úgy döntöttem, hogy ezt a gondolatot meg kell osztanom másokkal, és beírtam a Twitterre:

A gerendázat több száz tonna fából van, ami régi és nagyon száraz. Ha az tüzet fog, a tető beomlik, az omladék áttöri a boltíves mennyezetet, amely ugyancsak beszakad, és ledönti a hatalmas kőoszlopokat, amelyek tartják a templomot.

Nagyjából így is lett, azt az egyet kivéve, hogy alábecsültem az oszlopok és a boltozat erejét, amelyek megrongálódtak, ám szerencsére nem dőltek romba.

Philip perjel ilyennek látta a kingsbridge-i katedrális pusztulását:

Felnézett, mert recsegést hallott. Közvetlenül fölötte lassan oldalra csúszott egy óriási gerenda. Mindjárt rászakad! Visszarohant a déli kereszthajóba a rémült Cuthberthöz.

Három dúc – egy egész tetőszakasz – elengedett. A háromszögű ácsolatok húzták magukkal az ólomlemezeket. Philip és Cuthbert megkövülten bámulták, még a saját biztonságukról is megfeledkeztek. A tető eltalálta a főhajó és a kereszthajó metszéspontjának egyik vaskos tartóívét. A zuhanó fa és ólom irdatlan súlya elnyújtott égzengésre emlékeztető ropogással repesztette meg a boltív kövét. És valahogy olyan lassan történt minden: a gerendák lassan hullottak, a boltív lassan tört szét, a törmelék lassan szállt a levegőben. Újabb tetőgerendák eresztettek el, aztán olyan hang hallatszott, mint a hosszú, vontatott mennydörgés: a szentély északi falának széles darabja megremegett, majd oldalvást bedőlt az északi kereszthajóba.

Philip elszörnyedt. Valami érthetetlen okból felháborította egy ilyen hatalmas építménynek a pusztulása. Mintha ledőlő hegyet, elapadó folyót nézett volna; sose hitte volna, hogy ilyesmi megtörténhet. Alig hitt a szemének.

Mikor besötétedett 2019. április 15-én, Párizs népe az utcákra tódult. Gyásztól megtört arcok ezreit mutatták a kamerák: voltak, akik zsoltárokat énekeltek, mások csak sírtak, ahogy nézték szeretett székesegyházuk égését. Esti tweetemben, amely a legnagyobb visszhangra talált követőim között, csak annyit írtam:

Français, françaises, nous partagons votre tristesse.

Franciák, osztozunk bánatotokban.

Senkit sem érdekelt, hogy a partageons-ból kihagytam egy e-t.

Vannak, akik nálam jobban ismerik a középkori katedrálisokat, de az újságírók nem ismerik a nevüket. Az enyémet ismerik a könyveim miatt, és tudják, hogy az egyik egy katedrálisról szól. Alig pár perc múlva már futottak is be az üzenetek a szerkesztőségektől. Egész este interjúkat adtam, tévének, rádiónak, hírlapoknak, angolul és franciául magyarázva, mi történik a Cité szigetén.

Interjúzás közben figyeltem.

A középső, úgynevezett huszártorony, amely kilencven méter magas, és olyan karcsú, akár a nyílhegy, a tűz egyik lehetséges kiindulópontja, úgy lángolt, mint a gyehenna. Ácsolata ötszáz tonna tölgyfából készült, ólomteteje 250 tonnát nyomott, és az égő fa csakhamar túlságosan meggyöngült ahhoz, hogy elbírjon ekkora tömeg ólmot. Az utcákon gyászoló tömeg és a sok millió elszörnyedt tévénéző számára az volt az este legszomorúbb perce, amikor a huszártorony félredőlt, aztán kettétört, mint a gyufaszál, és átütötte a főhajó lángban álló tetejét.

A Notre-Dame mindig örökkévalónak tűnt, és középkori építői bizonyosan hitték is, hogy megmarad a végítéletig, ám mi hirtelen megértettük, hogy elpusztítható. Minden fiú életében van egy fájdalmas pillanat, amikor rádöbben, hogy az apja nem sebezhetetlen és nem mindenható. Az öregnek is vannak gyengeségei, megbetegedhet, és egy napon meg fog halni. A huszártorony ledőlése eszembe juttatta azt a pillanatot.

A hajó máris romhalmaznak rémlett, és mintha lángok csaptak volna ki az egyik főtoronyból, márpedig ha azok ledőlnek, vége a székesegyháznak.

A reformok ellenzőinek vad össztüzében álló Emmanuel Macron elnök, a modernizálás elszánt híve a tévének nyilatkozva legalábbis átmenetileg az egyesült francia nemzet elismert vezetőjévé magasodott. Mélyen megrendítette a világot, és könnyeket csalt az én walesi szemembe is, amikor határozottan kijelentette: Nous rebâtirons. Újjáépítjük.

Éjfélkor feküdtem le, és reggel fél hatra állítottam az ébresztőt, mert az utolsó telefonáló arra kért, hogy másnap beszéljek a korai híradóban.

Attól féltem, füstölgő törmelékhalomra süt majd le a nap a Cité-szigeten, ahol olyan büszkén magasodott a Notre-Dame. Hatalmas kő esett lea szívemről, amikor láttam, hogy még megvan a legtöbb fal, és áll a két szögletes, nagy torony is a templom nyugati végén. Nem következett be, amitől mindenki félt. Reménykedve hajtottam el a televízióba.

Kedden interjúkat adtam, szerdán Párizsba repültem, hogy részt vegyek a La Grande Librairie (A Nagy Könyvesbolt) című tévés vitaműsorban a székesegyházak jelképrendszeréről az életben és az irodalomban.

Meg sem fordult a fejemben, hogy itthon maradjak. A Notre-Dame mindig is drága volt a szívemnek. Nem vagyok hívő ember, ennek ellenére járok templomba. Szeretem az építészetet, a zenét, a Biblia szavait, és az érzést, hogy most valami kifürkészhetetlen dologban osztozom másokkal. Már régóta mélységes megnyugvásra találok a székesegyházakban, hasonlóan a milliókhoz, akik között egyformán vannak hívők és agnosztikusok. De más okból is hálás vagyok a katedrálisoknak: ők ihlették legnépszerűbb regényemet, amely valószínűleg a legjobb alkotásom.