ELSŐ FEJEZET

ELŐTTE

A döntés, hogy megöli magát, békét hozott neki. Minden csendes, meleg és puha lesz. Aludhatna, csak aludna örökké. Soha többé nem bújna el a sötétben, amikor a főbérlő dörömböl az ajtón a lakbérért, amit nem tud kifizetni.

Vagy újra az ablakon kimászva meglógni. Megint.

Nem kell egy izzadságszagú pasast leszopnia, hogy ételt vehessen. Vagy tablettákat, a tablettákat, amelyekre nagyobb szüksége volt, mint az ételre.

A tablettákat, amelyek mindent elcsendesítettek, még a fájdalmat is.

Talán a mennyországba is eljutna, ahogy a bibliaórákon a könyvekben állt, ahol minden bolyhos fehér felhő és aranyló fény volt, és mindenki mosolygott.

Talán a pokolra kerülne, a tűzbe, a sikolyok közé, az örök kárhozatba. Életet elvenni, akár a sajátját is, nagy bűn volt Horace Greenspan tiszteletes szerint, akinek életében először fizetett szopással, vezeklésképpen, amikor rajtakapta, hogy Wayne Kyle Ribbettel csókolózik, miközben Wayne Kyle kezei az inge alatt matatnak.

Az eset már tizenkét évesen megtanította arra, hogy jobb fizetséget elfogadni, mint adni az ilyen fárasztó szolgáltatásokért.

Mégis, az öngyilkosság nagyobb bűnnek számított, mint az, hogy valami nyögdécselő seggfejet leszopnak egy maréknyi Oxyért vagy egy buszjegy áráért. Szóval, talán a pokolba kerülne.

De nincs már ott egyébként is?

Beteg volt, állandóan beteg, és a bőre lángolt. Gyakrabban aludt a kocsijában, mint ágyban. Egyik szaros városból a másikba hajtott.

Szexet cserélt gőzpárás sikátorokban tablettákért.

Nem lesz jobb, soha többé. Ezt végül elfogadta.

Szóval bevenné a tablettákat, elég sok tablettát, és a csend csak folytatódna és folytatódna és folytatódna.

De előtte el kellett döntenie, hogy magával viszi-e a kisfiát is. Nem lenne jobb neki is?

A visszapillantó tükörben ránézett a gyerekre. A koszos Pókember-pizsamájában ült, félálomban, miközben egy zacskó Fritost majszolt, amit a nő akkor vett az automatából, amikor az utolsó dollárja kivételével az összes pénzét a benzintankba pumpálta. Csendben tartotta, és most csendre volt szüksége.

Nem volt ideje – vagy csak nem gondolt rá –, hogy összeszedjen a fiúnak valami ruhát, amikor felkapta az ágyból. Volt pénze, ami már majdnem elfogyott, és tablettája – túl kevés – a táskájában.

Amúgy sem volt sok mindenük, és ami volt, azt már hetekkel korábban beletömte egy szemeteszsákba. Volt még pár ruhája a gyereknek – semmi tiszta. De majdnem lebukott, amikor megpróbált egy pólót és egy farmert lopni a fiúnak egy birminghami Walmartból.

Ha lebukik, elveszik a gyerekét, és ő az egyetlen, ami teljesen az övé. A legjobbat akarta neki, nem igaz? Megpróbálta, ugye? Öt évig próbálkozott, miután az a seggfej, aki teherbe ejtette, azt mondta neki, hogy menjen a picsába.

Mindent megtett, de ez nem volt elég. Soha nem volt elég.

És a kölyök nem volt valami nagy szám, ezt el kellett ismernie. Nyafogós és ragaszkodó, Krisztus a megmondhatója, annyira, hogy sorra vesztette el a bébiszittereket, amikor megpróbált pincérkedni vagy valami pokolban vetkőzni.

De szerette a kis rohadékot, és az is szerette őt.

– Anyu, szomjas vagyok.

Szomjas, éhes, fáradt, nem fáradt. Mindig van valami. Egyszer az anyaságot valami szent dolognak látta. Amíg meg nem tudta, hogy nem más, mint állandó munka, követelmények, csalódások.

És ő nem volt elég jó, ahogyan mindenki mondta neki egész átkozott életében.

Lelassított annyira, hogy a Cherry Coke-os üveget az ülések között hátraadhassa.

– Idd meg ezt.

– Ezt nem szerettem! Nem szeretem! Narancsos üdítőt akarok! Azt akarom! Rossz anya vagy!

– Ne mondd ezt. Ne mondj ilyet. Tudod, hogy ez fáj nekem.

– Rossz anya, rossz anya! Szomjas vagyok!

– Oké, oké! Veszek neked valamit, ha találok egy helyet, ahol megállhatok.

– Szomjas vagyok. – A vonyítás úgy hasított az agyába, mint egy körfűrész. – Most vagyok szomjas!

– Tudom, drágám. Nemsokára megállunk. Mi lenne, ha énekelnénk egy dalt? – Istenem, a fejét egy kukacokkal teli, rothadó almának érezte.

Ha biztos lehetett volna benne, teljesen biztos, hogy belehal, belehajt egy szembejövő autóba, és kész.

Ehelyett a „The Wheels on the Bus”-t kezdte énekelni. És amikor a fia vele énekelt, egy pillanatra szinte boldog volt.

Az egyik piruláját beletenné az italába, ezt tenné. Aludni fog – már korábban is adott neki egy negyed tablettát, amikor azt akarta, hogy aludjon. De ha egy egészet adna, akkor a fiú átszenderülne a mennyországba, nem?

Lehetett volna kiskutyája, barátai, akikkel játszhat, és minden játék, amit csak akart. Narancsos üdítő gallonszámra.

A kisfiúk nem a pokolra jutnak, még a rosszcsontok sem.

Lehajtott az autópályáról, és felkutatott egy éjjel-nappalos üzletet. Jóval hátrébb parkolt a lámpáktól, ahol felhőkben nyüzsögtek a rovarok.

– A kocsiban kell maradnod. Ha nem, nem tudok neked innivalót venni. Maradj a kocsiban, hallod? Légy csendben, légy jó, és kapsz egy kis cukorkát is.

– Skittlest akarok!

– Akkor legyen Skittles.

Odabent a lámpák olyan fényesen világítottak, hogy égették a szemét, de vett egy Fantát és egy Skittlest. Arra gondolt, hogy becsúsztatja az édességet a táskájába, de rohadtul fáradt volt ahhoz, hogy ezzel foglalkozzon.

Kevesebb mint egy dollár aprópénz maradt nála, de ahová ment, ott úgysem volt szüksége pénzre.

Ahogy visszaért a kocsihoz, előkotort egy tablettát a táskája cipzáras zsebéből. A kiskutyákra, a játékokra és az angyalkákkal együtt vihogó kicsikéjére gondolt, felpattintotta a fület, és becsúsztatta a tablettát dobozba.

Ez lesz a legjobb mindkettejüknek.

A fiú rámosolygott – édes, édes mosoly! –, és felszökkent az ülésen, amikor az anyja visszatért.

– Szeretlek, drágám.

– Szeretlek, anyu. Vettél Skittlest? Vettél? Megint kalandra megyünk?

– Igen, vettem, és igen, kalandra megyünk. Az eddigi legnagyobb kalandra. És amikor odaérünk, lesznek angyalok, virágok és kiskutyák.

– Kaphatok egy kiskutyát? Kaphatok, kaphatok, kaphatok? Most akarok egy kiskutyát!

– Tiéd lehet az összes kiskutya.

A nő hátranézett a fiúra, aki a lyukba dugott szívószálon keresztül szürcsölt egy keveset az italból. Az ő kis kócos embere. Benne nőtt, belőle jött ki. Mindent feladott érte.

Soha életében senki sem szerette őt úgy, mint ő.

És ő tönkretette.

A forró, sűrű levegőre nyitott ablakokkal hajtott, de nem vissza az autópályára, hanem céltalanul. Valahol Louisianában. Valahol, de nem számított. Vezetett, csak vezetett, miközben a ragacsos levegő körülötte süvített. Távol a bevásárlóközpontoktól, távol a fényektől.

A fiú énekelt, aztán egy idő után a hangja már álmosan csengett.

– Aludj most, kicsim. Csak aludj most.

Jobban járna, jobban járna, nem járna jobban, nem járna jobban?

Könnyek csorogtak végig az arcán, miközben maga is bevett egy tablettát.

Keres egy helyet, egy sötét, csendes helyet. Lenyeli a maradék tablettákat, aztán bemászik a hátsó ülésre a kisfiához. Együtt mennek a mennyországba.

Isten nem venné el őt a kisbabájától, sem őt tőle. A fiú a mennybe kerülne, így ő is. A bibliaórán Istennek hosszú fehér szakálla volt és kedves szeme. Az ujjhegyeiből fény áradt.

Ez volt az út a mennyországba.

És a sötétség helyett fényt látott. Úgy tűnt, mintha egy kis fehér templom fölött ragyogna, amely egymagában állt egy kis dombon. Virágok virítottak körülötte, és a fű szépen, simára nőtt.

A nyitott ablakon keresztül érezte az illatát.

Kábultan, félig álmélkodva állította meg a kocsit. Ez volt a mennyország, vagy elég közel állt hozzá. Elég közel a kis drágájának.

Úgy vitte oda, mint egy áldozatot a jóságos szemű, fehér szakállú Istennek, a kiterjesztett szárnyú, lágy mosolyú angyaloknak.

A fiú megmozdult, amikor lefektette az ajtó mellé, őt szólította álmában.

– Most aludj, kicsikém. Csak aludj.

Egy darabig simogatta, amíg megnyugodott. Nem ivott eleget az italból, gondolta, nem eleget ahhoz, hogy elvigye egészen azokig az angyalokig és kiskutyákig. Bár talán ez volt a legjobb. Közel a mennyországhoz, a fény alatt, virágokkal körülvéve.

Visszasétált a kocsihoz, amelynek édesség- és izzadságszaga volt. Most látta, hogy a fiú kiöntötte az italt, amikor elaludt, és a Skittles színes konfettiként szóródott szét a hátsó ülésen.

Most már Isten kezében volt.

Elhajtott, vezetett és vezetett a kábítószeren lebegő elméjével. Most boldog volt, nem fájt. Olyan könnyű, olyan könnyű. Énekelt neki, elfelejtette, hogy már nem ült a hátsó ülésen.

Most nem fájt a feje, és a keze sem akart remegni, ahogy az éjszakai szél végigfújt az arcán, a haján. És ahogy a tabletta hatni kezdett.

A barátaival van találkozója? Nem igazán emlékezett rá.

Milyen órái voltak délelőtt?

Nem számított, most már semmi sem számított.

Amikor meglátta a tavat és rajta a holdfényt, felsóhajtott. Oda, természetesen. Oda kellett mennie.

Mint egy keresztség. Egy megtisztulás a mennybe vezető úton.

Izgatottan nyomta a gázt, és belehajtott a vízbe. Ahogy az autó süllyedni kezdett, lassan, nagyon lassan, elmosolyodott és lehunyta a szemét.

MOST

Mary Kate Covino huszonöt éves volt, a Dowell és Társai marketingmenedzser asszisztenseként dolgozott. A főiskola után kezdett ott, és azóta feljebb lépett néhány lépcsőfokot.

Szerette a munkáját.

Leginkább szerette az életét, még akkor is, ha a bunkó barátja éppen az aprólékosan megtervezett – mint egy reklámkampányt – romantikus kiruccanás előtt dobta.

Tegnap? Tegnapelőtt? Nem tudta biztosan. Minden elmosódott. 2061. június… június valahanyadikán.

Volt egy húga, Tara, aki a Carnegie Mellonon végzett. Tara volt a szép. És egy bátyja, Carter, az okos. Épp most jegyezte el Rhondát.

Volt egy lakótársa, Cleo – mint egy másik testvér – vele osztoztak egy kétszobás lakáson a Lower West Side-on.

Queensben nőtt fel, és bár a szülei tizenegy éves korában elváltak, elég civilizáltan kezelték a dolgot. Mindkét szülője újraházasodott – mostohatestvérek nélkül –, de a második körük rendben volt. Mindenki nyugodt maradt.

Anyai nagyszülei – Gran és Pop – egy kiskutyát adtak neki a hatodik születésnapjára. A legjobb ajándék. Lulu boldog életet élt, egészen tizennégy éves koráig, amikor egyszer csak elaludt, és nem ébredt fel többé.

Szeretett táncolni, kedvelte a romantikus videókat, jobban szerette az édes borokat, mint a szárazakat, és gyengéje volt apai nagyanyja, Nonna cukros süteménye.

Mindennap eszébe jutott mindez, és még sok minden más – az első randevúja, az, hogy eltörte a bokáját síelés közben (először és utoljára). Naponta többször is.

Fontos volt, hogy emlékezzen arra, ki ő, honnan jött, és életének minden darabkájára.

Mert néha minden összekuszálódott és elmosódott, és nem volt szinkronban, és kezdett hinni a férfinak.

Attól félt, hogy megerőszakolja. De a férfi sosem ért hozzá úgy. Egyáltalán nem ért hozzá – akkor nem, amikor ébren volt.

Nem emlékezett, hogyan került ide. Az űr azután nyílt meg, hogy Teeg otthagyta, és volt az a sok kiabálás meg a nyafogás, aztán hazafelé sétált a bárból, félig részegen, boldogtalanul. Szidta magát, amiért lejárt Teeg átkozott hülye bárjába, és négy, sőt öt éjszakát töltött a segítőmunkával egy átkozott hülye héten.

Semmi másért, csak az egyik gyilkos mosolyáért.

Aztán itt ébredt fel, rosszul érezte magát, a feje zúgott. A sötétben, leláncolva, mint valami horrorfilmben, egy sötét szobában, egy priccsen.

Aztán jött a férfi, aki úgy nézett ki, mint egy regénybeli sápadt, könyvmoly nagybácsi.

Felkapcsolta az egyetlen lámpát, így a lány látta, hogy egy ablaktalan, betonpadlós, vakolt falú pincében van. A férfinak csillogó kék szeme és hófehér haja volt.

Tálcát tett a priccsre egy tányér levessel és egy csésze teával, és derűs arccal nézett rá.

– Ébren vagy. Jobban érzed magad, anyu?

Akcentus, déli akcentus, gyerekes hanglejtéssel. Emlékeznie kellett erre, de abban a pillanatban csak a pánikot ismerte.

Könyörgött neki, hogy engedje el, sírt, rángatta a jobb csuklóján és bal bokáján lévő bilincseket.

A férfi nem törődött vele, egyszerűen odament egy szekrényhez, ruhákat vett ki belőle, és szépen összehajtogatva az ágyra tette őket.

– Tudom, hogy nem érzed jól magad, de én gondoskodom rólad. Aztán majd te gondoskodsz rólam. Ezt csinálják az anyukák. Gondoskodnak a kisfiaikról.

Miközben a lány sírt, sikoltozott, követelte, hogy tudja meg, mit akar, könyörgött, hogy engedje el, ő csak mosolygott azokkal a csillogó szemekkel.

– Levest és teát főztem neked, teljesen egyedül. Jobban fogod érezni magad, ha eszel. Oly sokáig kerestelek. Most itt vagy, és újra együtt lehetünk. Jó anyuka lehetsz.

Valami olyasmit látott azokban a szemekben, ami jobban megrémítette, mint a sötétség, mint a bilincsek.

– Jó anyuka leszel, és ezúttal úgy fogsz vigyázni rám, ahogyan azt kell. Főztem neked levest, hát edd meg! Vagy meg fogod bánni!

Megrémülten ernyedt le a kiságyra, felvette a kanalat. Langyos volt és ízetlen, de megnyugtatta a torkát.

– Azt kell mondanod, hogy köszönöm! Azt kell mondanod, hogy jó fiú vagyok!

– Köszönöm. Nem tudom a nevét.

Azt hitte, hogy akkor meg fogja ölni. Az arca elvörösödött, a szeme lángolt. Összecsapta ökölbe szorított kezeit.

– Én vagyok a drága kicsikéd. Mondd ki! Mondd ki!

– Drága kicsikém. Sajnálom, nem érzem jól magam. Félek.

– Megijedtem, amikor bezártál egy szobába, hogy csúnya dolgokat csinálhass a férfiakkal. Féltem, amikor olyan dolgokat adtál nekem, amivel elaltattál, hogy megtehesd őket. Féltem, amikor betegen ébredtem, és te nem voltál ott, és sötét volt, és csak sírtam és sírtam.

– Az nem én voltam. Kérem, az nem én voltam. Én… maga idősebb nálam, szóval nem lehetek az anyja. Én nem…

– A pokolra jutsz a hazugságért! A pokolba az ördöggel és a tűzzel. Edd meg a levesedet és idd meg a teádat, vagy itt hagylak egyedül, ahogy engem is otthagytál.

Kikanalazta a levest.

– Nagyon finom. Szép munkát végeztél.

Mint egy villanyizzó, úgy ragyogott az arca.

– Egyedül.

– Köszönöm. Ah, nincs itt senki, aki segíthetne neked?

– Most már itt vagy, anyu. Nagyon-nagyon sokáig vártam. Az emberek gonoszak voltak velem, és sírtam érted, de te nem jöttél.

– Sajnálom. Én… nem találtalak téged. Hogy találtál rám?

– Hármat találtam. Három szerencsés, és egy lesz az igazi. Most már fáradt vagyok. Ideje lefeküdnöm. Ha majd jobban leszel, betakargatsz az ágyban, ahogy eddig is kellett volna. És olvasol nekem mesét. És énekelni fogunk.

Elindult az ajtó felé.

– A busz kerekei körbe-körbe járnak. – Visszanézett rá. Akár hatvanéves is lehetett, és egy gyermek hangján énekelt. – Jó éjt, anyuci. – Az a vadság visszatért a szemébe. – Mondd, jó éjt, drága kicsikém!

– Jó éjt, drága kicsikém.

Becsukta maga mögött az ajtót. Hallotta, ahogy a zárak a helyükre kattannak.

Más dolgokat is hallott az ablaktalan szoba időtlen ürességében. Hangokat, sikolyokat, sírást. Néha azt hitte, hogy a hangok a sajátjai, a sikolyok a sajátjai, és néha tudta, hogy nem azok.

Azonban amikor kiáltott, senki sem jött.

Egyszer azt hitte, hogy a szoba túlsó felén a falon dörömbölést hallott, de annyira fáradt volt.

Tudta, hogy drogot tesz az ételbe, aztán amikor nem evett, lekapcsolta az összes lámpát, és otthagyta a sötétben, amíg nem evett.

Néha nem a gyerekhangján, az akcentusával beszélt, hanem férfihangon. Értelmesen, határozottan.

Egyik este egyáltalán nem jött, nem hozott ételt, nem követelte, hogy a lány átöltözzön. Három ruhát kellett váltania. Nem azért jött, hogy leüljön, és elmosolyodjon azzal a félelmetes mosollyal, és kérjen egy dalt vagy egy mesét.

Itt fog meghalni, lassan éhen halni, egyedül, láncra verve, csapdába esve, mert a férfi elfelejtette, vagy elütötte egy autó.

De nem, nem, valakinek keresnie kellett őt. Voltak barátai és családja. Valaki kereste őt.

A neve Mary Kate Covino volt. Huszonöt éves volt.

Miközben a napi litániáját végezte, kiabálást hallott – őt. A hangja magas lett, mint azé a nyafka gyereké, akivé vált, amikor feldúlt vagy dühös volt. Aztán egy másik hang… Nem, rájött, még mindig az övé, de a férfihangja. Egy hideg, dühös férfihang.

És a sírás, a könyörgés. Női hang.

Nem tudta kivenni a szavakat, csak a düh és a kétségbeesés hangjait.

A falhoz vonszolta magát, odalapult, remélve, hogy hallja. Vagy hogy meghallják.

– Kérem, segítsen nekem. Segítsen nekem. Segítsenek. Itt vagyok. Mary Kate vagyok, és itt vagyok.

Valaki sikoltott. Valami lezuhant. Aztán minden elcsendesedett.

Véresre verte az öklét a falon, kiabált, hogy valaki segítsen.

A börtönének ajtaja kivágódott. Ott állt a férfi vad és őrült szemekkel, az arcán és a ruháján ráfröccsent vérrel. És a kezében lévő késről még mindig csöpögött a vér.

– Pofa be! – A férfi tett egy lépést a nő felé. – Fogd be a pofád! – Még egy lépés.

Nem tudta, honnan jött, de felkiáltott:

– Drága kicsikém! – És a férfi megállt. – Szörnyű hangokat hallottam, és azt hittem, hogy valaki bánt téged. Nem tudtam eljutni hozzád, drága kicsikém. Nem tudtalak megvédeni. Valaki bántotta az én drága kicsikémet.

– Hazudott!

– Ki hazudott, drágám?

– Úgy tett, mintha anyuci lenne, de nem volt az. Sértegetett és megpróbált bántani. Megütötte az arcom! De én bántottam őt. A pokolra jutsz, ha hazudsz, így ő is a pokolra jutott.

Megölt valakit, valakit, aki olyan volt, mint ő. Megölt valakit a késsel, és legközelebb őt fogja megölni.

A vad félelmen keresztül hideg, kemény akarat tört fel. Az akarat a túlélésre.

– Ó, szegény kis drágám. Levennéd ezeket a… karkötőket, hogy gondoskodhassak rólad?

Úgy tűnt, az őrült düh egy része kihunyt a szeméből. Majd egyfajta ravaszság lépett a helyébe.

– Hazudott, és a pokolban van. Emlékezz, mi történik, ha hazudsz. Most már csendben kell maradnod. Az egyes számú a pokolban van, hogy a kettes számú feltakaríthassa a mocskot. Anyu takarítja fel a rendetlenséget. Talán te leszel a hármas számú szerencsés. Viszont ha nem vagy csendben, ha fáj a fejem, akkor nem leszel szerencsés.

– Kitakaríthatok neked.

– Nem te jössz!

Kicsörtetett, és most először nem csukta be az ajtót. Mary Kate olyan közel csoszogott hozzá, amennyire csak tudott. Nem érte el, ám végre ki tudott látni rajta.

Egyfajta folyosó – vakolt falak, betonpadló – éles fénnyel megvilágítva. És egy másik ajtó majdnem közvetlenül az övével szemben. Kívülről bereteszelve.

Kettes számú? Egy másik nő, egy másik fogoly. Kiáltásra nyitotta a száját, azonban hallotta, hogy a férfi visszajön.

Túlélni, emlékeztette magát, és visszament a priccshez, leült.

Most nem volt nála a kés, csak egy magas pohár. Valamiféle fehérjeturmix, gondolta. Már korábban is belediktált egyet. Drog. Még több drog.

– Drága kicsikém…

– Most nincs időm. Mindent tönkretett. Azért iszod ezt, mert tápláló.

– Miért ne csináljak neked valamit enni? Biztos éhes vagy.

A férfi ránézett, és a lány úgy gondolta, hogy ismét majdnem épelméjűnek tűnik. És amikor megszólalt, a hangja nyugodtan és könnyeden csengett.

– Még nem állsz készen. – Amikor a férfi végigsimított a haján, a lány küzdött, hogy ne borzongjon meg. – Közel sem. Bár szerintem készen leszel. Remélem.

Érezte a sűrített levegős fecskendő gyors csípését.

– Nincs időm. Ezt megihatod, amikor felébredsz. Egészségesnek kell lenned. Feküdj le és aludj el. Nagyon elfoglalt leszek.

Mire a férfi az ajtóhoz ért, Mary Kate előtt elszürkült a világ. Hallotta, ahogy a retesz a helyére csattan, miközben lerogyott a priccsre.

• • •

Volt egy terve. Mindig volt terve. És megvoltak az eszközei.

Aprólékos öltésekkel – aprólékos ember volt – összevarrta a nyaki sebet a csalón. A seb fölé széles fekete bársonyszalagot erősített.

Az ő szemében eléggé elragadónak tűnt.

Már levágta a haját, mielőtt – annyi reménnyel! – idehozta volna. Most kifésülte, használt egy keveset a termékből, hogy megfelelően elrendezze.

Mielőtt kiválasztotta volna a ruhát, nagyon alaposan megmosta, hogy egy csepp vér se maradjon rajta.

Miközben dolgozott, bekapcsolta anyu egyik dalát.

– „Felmegyek – énekelte Pinkkel együtt –, szóval jobb, ha beindítod a bulit.” Miután felöltöztette a lányt, elkezdte sminkelni. Mindig is szerette nézni, ahogy sminkeli magát. Az a sok festék, púder és ecset.

A körmeit – ujjain és lábujjain – élénk, vidám kékre festette. A kedvenc színe. Hozzáadta a nagy karika fülbevalót és a többi piercinget is, a második lyukba és a bal fülének porcába.

És a kis ezüstrudat a köldökébe.

Szerette a magas sarkú és hegyes orrú cipőket, bár többnyire teniszcipőt hordott. De emlékezett rá, hogy megnézte a magas sarkúakat a kirakatokban, és néha bementek, hogy felpróbálhassa őket.

Csak színleltem, drága kicsikém, mondta neki. Csak eljátszottam, hogy kiöltözöm.

Ezért olyan cipőt húzott a lány lábára, amilyeneket ő is kívánt volna. Kicsit szűk volt, most nem számított.

És utolsó tisztelgésként befújta a testét Party Girl illattal, a kedvenc illatával.

Amikor végzett, amikor már mindent megtett, lefényképezte. Be fogja keretezni, és megtartja, hogy emlékeztesse rá.

– Te nem vagy anyuci, de én azt akartam, hogy az legyél. Nem kellett volna hazudnod, ezért el kell menned. Ha nem tetted volna, boldogok lehettünk volna.

A kettes és a hármas számú aludt. Remélte, hogy a kettes számú megtanulta a leckét – meg kellett tanulnia a leckét –, amikor kényszerítette, hogy feltakarítsa a rendetlenséget.

Holnap levágja a haját a megfelelő módon, és kitetoválja meg berakja a piercingeket. És látni fogja, hogy csak annyit kell tennie, hogy jó anyuka lesz, és mindig vele marad, mindig vigyáz rá.

És örökké boldogok lesznek.

De a hamis anyukának el kellett mennie.

Kigurította őt a kerekes hordágyon – egy ember, akinek terve van – az ajtón át a garázsba. Miután kinyitotta a raktárajtót, feltolta – némi erőfeszítéssel – a rámpán, és begurította a furgonba.

Rögzítette a hordágyat – nem hagyhatta, hogy ide-oda guruljon! –, majd a volán mögé ült. Bár kiábrándító volt, tudta, hogy valószínűleg többször is végig kell csinálnia ezt, mire megtalálja a megfelelőt, így már tudta, hová kell vinnie a lányt.

Óvatosan kihajtott a garázsból, és megvárta, amíg az ajtó zörögve becsukódik mögötte.

Elég messze kellett lennie attól az otthontól, amit ő és anyu teremtettek, hogy a rendőrség ne kopogtasson be, hogy kérdéseket tegyen fel. De nem olyan messze, hogy túl sok időt kelljen töltenie az odajutással.

Balesetek történnek.

Csendesnek kellett lennie, senki sem láthatta. New Yorkban még ilyen késő éjszaka is úgy kellett keresni egy csendes helyet. Így a kis játszótér tökéletesnek tűnt.

A gyerekek nem játszottak hajnali háromkor. Nem, nem játszottak! Még akkor sem játszottak olyan későn, ha a kocsiban kellett aludniuk, mert a gonosz háziúr kirúgta őket.

Olyan közel parkolt le, amennyire csak tudott, és gyorsan dolgozott. Fekete overallt és lábzsákot viselt a cipője fölött. A haját sapka takarta. A kezét befújta folyékony kesztyűvel, de kesztyűt is viselt. Semmi sem látszott belőle. Egyáltalán semmi.

A hordágyat egészen a padig gurította, ahonnan a jó anyukák a napfényben játszó gyermekeiket nézték.

Ráfektette, mintha aludna, és összecsukott kezei alá tette a kartonpapírból és fekete zsírkrétából készített jelet.

Az állt rajta, hogy mi volt.

Rossz anyuci!

Visszament a furgonhoz, és elhajtott. Vissza a garázsba, a házba.

Azért volt az övé a ház, mert a nő elhagyta. Azért volt az övé a ház, mert a nő odaadta neki az okiratokat, a kulcsokat, a kódokat és mindent.

De nem akart mindent. Csak egy dolgot akart.

Az anyukáját.

A csendes házban átöltözött pizsamába. Megmosta a kezét és az arcát, és jó fiú módjára megmosta a fogát is.

Az éjjeli lámpa fényében bemászott az ágyba.

Mosollyal az arcán aludt el, és a fiatalok és ártatlanok álmait álmodta.

MÁSODIK FEJEZET

A hajnal sápadt fényében Eve Dallas hadnagy átbújt a rendőrségi kordon alatt, hogy szemügyre vegye a padon fekvő holttestet.

Magas és a magasságával arányosan sovány nő. Eve szemügyre vette a részleteket. A test helyzetét és állapotát, a pad távolságát az utcától, az épületektől.

Egy gyenge szellő felkavarta a levegőt, amely a reggeli hűvös ellenére a nyarat idézte meg. Eve kócos barna haja a sapkája körül lobogott, és vidám illat áradt a pad melletti beton virágládában nyíló virágokból.

Most az egyszer a társa megelőzte őt a helyszínen, de Peabody nyomozó csak néhány háztömbnyire lakott innen. Peabody rózsaszín kabátjában és cowboycsizmájában sóhajtott egyet.

– Nagyon közel van az otthonunkhoz.

– Igen. – Eve úgy ítélte meg, hogy az áldozat a húszas évei közepén járó kaukázusi nő. Békésen és teljesen felöltözve feküdt, kezét egy gyermeki feliratra hajtva, amely „Rossz anyuci!”-nak minősítette.

– Foglald össze, mit tudunk – mondta Eve.

– Az első helyszínre érkező rendőrök körülbelül 6:45-kor kapták meg a bejelentést. Egy bárcás kiszállt egy taxiból a sarkon, és elindult a lakása felé. – Peabody nyugatra mutatott. – Amikor elhaladt a pad mellett, meglátta az áldozatot. Azt hitte, egy hajléktalan, és úgy döntött, hogy mivel igazán jó éjszakája volt, ott hagy néhány dollárt a padon. És amikor lehajolt, rájött, nem alszik. Elkezdte hívni a kilenc tizenegyet, aztán látta, hogy a járőrkocsi befordul, ezért leintette a rendőröket. Felírtuk az összes adatát, így Steppe rendőr hazakísérte.

– Azonosítottad az áldozatot?

– Lauren Elder, huszonhat éves. A nyugati tizenhetedik utcában lakott. Az élettársa, Roy Mardsten, tíz nappal ezelőtt jelentette be az eltűnését. Pultos volt az Arnold’sban… előkelő bár a nyugati tizennegyedik utcában… jártam már ott. Május huszonnyolcadikán este nem ment haza a munkából. Norman nyomozó a 43. körzetből kapta meg az ügyet.

– A halál oka, időpontja?

– Még nem jutottunk el idáig. McNab… de már jön is.

Eve odapillantott, és látta, hogy Peabody főfogása, az Elektronikus Nyomozati Ügyosztály nagymenője feléjük kocog.

A megerősödő nap elhalványult a lötyögő, térdig érő, besugárzottszilva-színű kabát alatt viselt narancssárgán ragyogó póló és a kabáton fityegő bő, őrült színkavalkádban játszó zsebek tömege mellett.

Napfényes lófarka lengett, fülkarikáinak erdeje csillogott.

– Ezen a területen nincsenek kamerák – közölte. – Alacsony biztonsági szint, csendes környék. Sajnálom.

– Ha már itt vagy, kopogtathatsz az ajtókon az elsőként helyszínre érkezőkkel. Hátha valaki látta, amikor kitették.

Eve bekapcsolta a felvevőjét, leguggolt, kinyitotta a terepfelszerelését.

– Az áldozat Lauren Elder, nő, huszonhat éves, május huszonnyolc óta eltűnt. A jobb csuklóján és a bal bokáján lévő nyomokból ítélve akarata ellenére tartották fogva. A ruhája sértetlennek tűnik. Ha szexuális erőszak történt, a gyilkos újra felöltöztette.

Eve homlokát ráncolva beleszimatolt a levegőbe, közelebb hajolt, és újra szimatolt.

– Parfüm van rajta.

– És teljes smink is – jegyezte meg Peabody. – Tökéletes smink, és a haja sem zilált.

– Igen, a körömlakk frissnek tűnik. Egy akarata ellenére fogva tartott nő általában nem aggódik ennyire a külseje miatt. A gyilkos hozta rendbe, így történt. „Rossz anyuci!” Nem úgy néz ki, mint egy anya, ugye? Inkább olyan bulizós típus. Lehet, hogy a mamit itt szexuális értelemben kell érteni.

Ismét elkomorult, elővette a mikroszemüveget, lehajolt a rövid, csillogó felső által szabadon hagyott deréktájékig.

– Ez a piercing a köldökében? Azt hiszem, az új keletű. Egy kicsit még mindig piros. Majd az orvos szakértő megerősíti, de nekem frissnek tűnik. Miért szúr bárki is lyukakat a köldökébe?

– Ha nekem is ilyen hasizmaim lennének…

Eve a szeme sarkából Peabodyra pillantott.

– Valószínűleg nem volt választása a piercinggel kapcsolatban. – Az egyik ujjával meglazította a fekete szalagot. – Vagy hogy elvágják a torkát.

– Jézusom, összevarrta.

– Méghozzá gondosan. Egyértelmű, hogy nem itt tette mindezt vele. És ezzel megvan a halál oka. – Elővett egy hőmérőt. – A halál beálltának időpontja huszonkettő húsz. A parfüm erősebb a toroknál. Lássuk, tudunk-e mintát venni a labornak.

– Fogadok, hogy a hajában is van valami. – Peabody a folyékony kesztyűs ujjával megérintette az áldozat haját. – Igen, van benne fixálózselé, talán spray is. Hogy megtartsa azt a tüskés frizurát.

– Itt van nekünk Harvo, a haj és a szövetszálak királynője. Ő majd kideríti. Az elkövetőnk sok nyomot hagyott. Azonosítani tudjuk a sminket, a hajápolót, talán a körömlakkot is. Derítsük ki, hogy ezek az ő ruhái-e, mert lehet, hogy nem.

Kíváncsiságból levette az egyik cipőt.

– Kicsit szűk. Nem az ő mérete. Ugyanaz a lakk a lábujjakon, és tökéletes. Nagyon tiszta is. Kizárt, hogy több mint egy hétig bilincsben legyen, és ilyen tiszta és fényes maradjon. Szóval, megmosdatta. Talán azonosítani tudják, mit használt rajta.

– Nem látok más sérülést. Semmi sem utal arra, hogy megütötte volna. – Peabody mintát vett egy tamponnal, és bezacskózta.

– Fordítsuk meg.

Együtt gurították a testet.

– Tetoválás, a hát alsó részén. Egy nagy pillangó, kék, sárga jegyekkel. Ez is friss, Peabody. Nem lehet néhány napnál régebbi. Még nem gyógyult be teljesen.

– Profi munkának néz ki. Úgy értem, biztos nem úgy néz ki, mint egy házi munka. Valamiféle márkajelzés? – töprengett Peabody. – A tetoválás, a piercing.

– Talán. Valamit csinálni akart belőle. Ezt akarom, tehát így fog kinézni. Szőke a személyi felvételen?

– Igen, de a haja hosszabb, az álla alá ér. Sima bubifrizura a személyi felvételen.

Peabody hátrarázta saját sötét, vörös haját, és letöltötte a képet a kéziszámítógépére.

– És látod? A smink finomabb, természetesebb. Itt nincs semmi, ha azonosító jeleket keresek, például tetoválást.

– A kép valahol az elkövető fejében van – állapította meg Eve. – És hozzáigazította. A legközelebbi rokona Flatbushban lakik. – Eve végigpásztázta a részleteket Peabody kézikészülékén. – Mindkét szülő. Beszélünk a tanúval, a lakótárssal, aztán értesítjük őket. Hívjuk a takarítókat és a hullaházat, aztán kérünk egy utólagos nyilatkozatot a halottkémtől.

Eve hátralépett, körbenézett a játszótéren, a mászókákon, a csúszdákon, a forgókon.

– Ez lesz Bella játszótere, amikor Mavis és Leonardo beköltözik az új házba. És te meg McNab. A pokolba is, a második számú gyereké is, ha megszületik.

– Igen, ahogy mondtam, közel van az otthonunkhoz.

Eve szeme összeszűkült.

– Szétrúgjuk a gyilkos seggét a gyilkosságért, és azért is, mert szórakozott Bella játszóterével.

A tanú nem tudott hozzátenni semmit, ezért elmentek az áldozat lakásához.

– Tisztességes biztonság – jegyezte meg Eve, miközben az épületet tanulmányozta. Megkerülte a csengőket, és mesterkódjával átjutott a zárakon egy kis előcsarnokba. – Tiszta. A harmadikra megyünk. – És a lifteket figyelmen kívül hagyva a lépcsőn ment.

– Négy évig dolgozott az Arnold’sban. – Peabody felolvasta az adatokat, miközben kaptattak.

– Előtte főiskola, vendéglátás szakon. Kétszer vitték be rendbontásért. Úgy néz ki, mintha főiskolai tiltakozások lennének. Házasságot nem kötött, ez volt az első hivatalos együttélése. A szülei… huszonkilenc éve házasok… Flatbushban laknak. Ő volt a legidősebb a három gyerek közül. Huszonnégy és húszéves testvérek. A legidősebb egyetemre jár, a legfiatalabb főiskolára, és mindketten a szülőknél adták meg az elsődleges lakcímüket.

Eve hallotta a reggeli műsorok zárt ajtók mögötti motyogását, amikor felértek a harmadikra. Egyébként az emeleten majdnem olyan csend volt, mint a lépcsőházban.

Megnyomta a 305-ös csengőt. Nincs tenyérleolvasó, nincs ajtókamera, állapította meg, csak szilárd zárak és egy kémlelő.

Látta, ahogy az árnyék elhalad a kémlelő felett.

A zárak gyorsan kinyíltak. Roy Mardsten körülbelül hat láb két hüvelyk magasan állt mezítláb. Öltönynadrágot és betűretlen inget viselt, és egy bögrét tartott a kezében, amelynek műkávé szaga volt.

Aranycsíkokkal tarkított, fekete haját rövid rasztafürtökben hordta, amelyek megkoronázták nyers csontozatú, sötét bőrű arcát. Tág, mély szeme Eve szemébe meredt.

– Lauren – mondta.

– Mr. Mardsten, Dallas hadnagy vagyok…

– Tudom, ki maga. Láttam a bíróságon. Láttam a videót. Tudom, ki maga. Lauren. Istenem, Lauren. Mondja ki gyorsan. Kérem, mondja gyorsan.

A nő máris összetörte a világát, gondolta Eve, és gyorsan kimondta:

– Sajnálattal közlöm, hogy Lauren Elder meghalt.

A férfi keze elernyedt. Eve ösztönösen kinyújtotta a kezét, elkapta a bögrét, mielőtt a tartalma kiömlött volna.

– Bejöhetünk?

– Tudtam. Tudtam, mégis reménykedtem. Folyton arra gondoltam, hogy ő olyan erős és okos és… De tudtam, mert ő soha nem… csak… kell…

Megfordult, és a kis nappali két foteljének egyikéhez lépett. A kíméletlenül tiszta helyiségben egy kis kanapé, néhány asztal és rengeteg utcai művészet kapott helyet. Két függöny nélküli, de elsötétített ablak nézett az utcára.

Leült, úgy tűnt, mintha összezsugorodott volna magába, majd ismét felállt, hogy körbejárja a szobát.

– Nem tudom… Egyszerűen nem megy. Szükségem van…

– Mr. Mardsten – mondta Peabody gyengéden. – Hozhatok önnek egy kis vizet?

– Nem, nem, semmit. Lauren. Lauren. Nem jött haza. Nem vette fel a ’linkjét. Buddy azt mondta, hogy fél háromkor elment. Éjszakai műszak, éjszakai műszakban volt, így én aludtam, és reggel volt, mire rájöttem, hogy nem jött haza. Lefeküdtem aludni, és nem jött haza.

Visszafordult, azok a tág, mély szemek tele voltak könnyel.

– Aludtam.

Nem sokk, gondolta Eve, mert egy része már tudta. Hanem gyász, elsöprő gyász.

– Leülhetünk, Roy?

– Meg kellett volna várnom.

– Nem számított volna. – Eve megfogta a karját, és visszavezette a fotelhez. Letette mellé az asztalra a kávéját, és elfoglalta a másik fotelt. – Sajnálom a veszteségét, Roy, és mindent megteszünk, hogy megtaláljuk, ki bántotta Laurent. Szükségünk van a segítségére.

– Csak néhány háztömbnyi sétára van. Azért vettük meg ezt a helyet, mert csak néhány háztömbnyire van.

– Mióta laknak itt? – kérdezte Peabody, bár már elolvasta az adatokat.

– Hat hónapja. Egy éve kezdtünk el találkozgatni, márciusban volt egy éve, és együtt vettük ki ezt a helyet. Mi… – Becsukta a szemét, nem törődött a könnyekkel, amelyek lecsordultak az arcán.

– Nem számít. Ő számít. Mi történt? Mi történt Laurennel?

– Ön joghallgató? – kérdezte Eve.

– Igen. Igen. A Delroy, Gilby és Társainál dolgozom a nyáron, és felveszek néhány esti órát, hogy ősszel megszerezhessem a diplomámat.

– Milyen területen?

– Bűnügyi jog. Az ügyészségnél akarok dolgozni, bűnözőket akarok üldözni. – A szeme felizzott a könnyfátyol alatt. – Most jobban, mint valaha. Tudom, hogy össze kell szednem magam. Tudom, hogy válaszolnom kell a kérdésekre. Tudom, hogyan működik ez a rész, de kérem, kérem, mondják el, mi történt Laurennel.

– Ha érti, hogyan működik ez a dolog, akkor tudja, hogy a nyomozás legelején járunk. Feltételezhetjük, hogy Laurent május huszonnyolcadikán éjjel rabolták el. Ön bejelentette az eltűnését.

– Norman nyomozó.

– Igen, és egyeztetni fogunk vele.

– Azt mondta, hogy eljött a bárból, ahogy Buddy mondta. Ők voltak az utolsók, bezártak. És elmentek, Buddy elsétált a metróhoz, Lauren pedig elindult hazafelé. Buddy nem bántotta volna őt, oké? Ő barát, és ők ellenőrizték, ellenőrizték a kamerákat a metróban, meg minden. És ő… a nyomozó… nem talált senkit, aki látta volna utána.

– Biztos ő is megkérdezte, ahogy én is megkérdezem, nem tud-e valakiről, aki bántani akarhatta Laurent? Egy ex?

– Nem. Úgy értem, előttem járt másokkal, viszont már több mint egy éve együtt vagyunk, és az emberek továbblépnek. Nem stresszelte semmi és senki. Soha nem mondta, hogy valaki zaklatja vagy figyeli őt. Nem volt semmi. Nekem elmondta volna.

Felvette a kávét, majd újra letette.

– Megerőszakolták?

– Ezt majd az orvos szakértő megállapítja, de teljesen fel volt öltözve. Mit viselt, amikor munkába ment?

– Norman nyomozó is kérdezte ezt. Az Arnold’sban van egyfajta egyenruhájuk. Tehát fekete nadrág, fehér ing. A fekete alacsony szárú cipőjét viselte, mert a pult mögött áll a lábán.

– Ékszerek?

– Ah… adtam neki egy gyűrűt, amikor beköltöztünk. Nem eljegyzési gyűrűt, mert arra még nem álltunk készen. Egy ezüstkarikát, egy hüvelykujjgyűrűt, szóval azt, és a csuklóján lévő egységet. A szüleitől kapott egy szépet tavaly karácsonyra. Nem szerette a sok ékszert, s általában ezeket a kis rubinos, szív alakú fülbevalókat hordta. A rubin a születési köve, és a nagyszüleitől kapta, amikor betöltötte a huszonegyet.

– Mindkét fülébe egyet?

– Igen. Elég konzervatív.

– Szóval, nincs más piercing, nincs tetkó?

– Laurennek? – Halvány mosoly futott át az arcán. – Ó, nem. Várjon! – pattant fel. – Lehet, hogy nem ő az? Nem biztos, hogy Lauren az?

– Sajnálom, biztosak vagyunk benne.

– Hogyan? Úgy értem, hogyan halt meg? Mit tettek vele? Nem fogok megint összeomlani, oké? Tudnom kell.

– Az egyik csuklóján és az egyik bokáján horzsolások és zúzódások voltak, amelyek arra utalnak, hogy egy ideig le volt kötözve. A helyszíni vizsgálatom szerint egy súlyos nyaki sérülés okozta a halálát.

– Ők… elvágták a torkát. – Behunyta a szemét, majd eltakarta az arcát.

– Egy pillanat, adjon egy percet. A családja. El kell mondanom a családjának. Mindennap beszélünk. Megőrülnek, és el kell mondanom nekik.

– Értesítjük a családját, amikor elmegyünk innen. Az lesz a legjobb, ha mi mondjuk el nekik. Megnézhetnénk a hálószobát?

– A hálószobát? Ó, persze. Van egy kis dolgozószobám is. Inkább csak egy szekrény, de benézhet oda is. Meg a számítógépembe is. Megnézhetnek bármit, ami segíthet.

– Ezt nagyra értékeljük.

Megdörzsölte a szemét; Eve látta, hogy megremeg a válla, mielőtt megmerevedett.

– Kapcsolatba kell lépnem a mentorommal. Megadta a személyes elérhetőségét, amikor Lauren eltűnt. Szólnom kell neki, hogy nem megyek be.

– Rendben van.

– Mikor láthatom őt? Mikor láthatjuk… a családja és én?

– Majd szólok, amint ez tisztázódott. Roy, ami a halottkémet illeti… Nem is lehetne jobb kezekben.

– Emlékszem a videóból, és láttam őt a bíróságon is. Megtalálja, hogy ki tette ezt. Meg fogja találni, hogy ki bánt így vele.

Amikor elmentek, Eve úgy érezte, elég jól megismerte az áldozatát. Lauren Elder szoros családi kötelékeket ápolt. Az édesanyja több házfalfreskót is készített, és a komódján tartott egy fotót a családjáról – egy tengerparti nyaraláson készült –, amelyen mindenki a kamerába nézett.

A ruháit – Peabody megerősítette, hogy kissé konzervatívabbak – a szekrényben tartotta, amelyet az élettársával osztott meg. Nem volt benne sok sallang, nem volt benne sok csillogás. Az volt a terve, hogy egy nap saját bárja lesz. Emlékkönyvet állított össze a fotókból – a családjáról, a baráti köréről, a munkatársairól –, tehát hűséges és érzelgős volt.

A lány a lehetőségeihez mérten élt, és gondosan nyilvántartotta a borravalókat – ami arra engedte Eve-et következtetni, hogy jól végezte a munkáját.

Minimális mennyiségű sminket találtak, körömlakkot pedig egyáltalán nem.

Bárkinek is akarta őt látni a gyilkos, nem felelt meg a belső képnek.

– Szép helyet csináltak – ült be Peabody a Brooklynba vezető úthoz. – Látszik, hogy a bútorok nagy része családi selejt, de szépen megcsinálták. Nem hiszem, hogy ezek után képes lesz ott maradni. Túlságosan sok van kettejükből.

– Azóta várja, hogy bekopogtassunk, mióta a lány eltűnt. Nem állt készen, mert az ember sosem áll készen, de várt ránk.

A családja sem áll készen, gondolta.

– Vedd fel a kapcsolatot Norman nyomozóval, tájékoztasd, és szerezd meg az aktáit. Beszélnünk kell a bár személyzetével, úgyhogy lássuk, hogy ezt meg tudjuk-e oldani, legalábbis kezdetnek Buddyval, mivel ő volt az utolsó, akiről tudjuk, hogy látta a lányt.

– Buddy a valódi születési neve. Buddy James Wilcox. Ki nevezi el Buddynak a gyerekét?

– Buddy szülei. Volt egy rutinja – folytatta Eve, és kikerült egy lassan haladó minibuszt. – Roy azt mondta, hogy az elmúlt nyolc hónapban a héttől zárásig tartó műszakban dolgozott. Hat óra körül próbáltak együtt vacsorázni, és hat óra negyvenötre ment dolgozni. A férfi ugyanekkor indult az esti órájára. Kivéve vasárnap, amikor mindketten szabadnaposak voltak, hétfőnként a nő, szombatonként pedig a férfi. Néhány szombaton a bárban lógott egy kicsit, de többnyire tanult. Lauren munka után negyed három és fél három között gyalog ment haza. Ugyanaz az útvonal. Három sarok északra, egy keletre.

– Azon az útvonalon kapták el.

– Szerencséje volt, vagy ismerte a rutinját? Szerintem ismerte. Ő volt az a típus, akit akart. Kell egy konzultáció Mirával, de erről lesz szó. A kora, a színe, a testalkata. Valami eltalálta benne a célt, a többit pedig el tudta intézni a ruhákkal, a tetoválással, a hajjal.

– Tíz napig tartotta fogva – tette hozzá Peabody. – Bőven volt ideje a kiigazításokra.

– A tetoválás legalábbis frissebb, mint tíznapos. Azt hiszem.

– Jó nagy tetoválás, részletgazdag – mutatott rá Peabody. – Pár órát rá kellett szánnia.

– Precíz munka, talán profié. Vajon mozdulatlanul fog maradni, amíg te azt a sok tűt szurkálod a húsába?

Eve hátizmai már a gondolattól is megremegtek.

– Le lehet szíjazni, ha eszméleténél lenne, akkor mozogna.

– Fogok csináltatni egy tetkót.

Eve reflexből majdnem a fékre lépett.

– Mi? Miért? Mit?

– Nem most rögtön. El kell döntenem, hogy mit és hova. Csak egy kicsit. – Peabody feltartotta a hüvelyk- és mutatóujját, egy-két hüvelyknyi távolságban. – A vállam hátsó részére vagy a bokámra. Talán valami csajosat.

– Valami lányos, élő húsodba vésett valami. Örökre.

– Ezért kell pontosan a megfelelő szimbólumnak vagy képnek lennie.

– Apró tűk, amelyek tintát fecskendeznek a testedbe. Amiért fizetsz. Szándékosan.

– Talán egy bogáncsot… skót szimbólum… McNab miatt. Vagy talán egy szivárványt.

– Két szivárványt is csinálhatnál. Egyet-egyet a két farpofádra.

– Vagy egy félholdat egy kis csillaggal – folytatta Peabody rendületlenül. – Ezek most a top jelöltjeim. Ez egy nagy döntés.

– Igen, fizetni valakinek, hogy tintát pumpáljon a bőrödbe, az egy nagy dolog. Most pedig térjünk át az önkéntes öncsonkításról a gyilkosságra.

– Önkifejezés. Testművészet.

– Mindegy. – Feszélyezte a beszélgetés. A gyilkosságot legalább megértette.

– Meglátjuk, mit mond Elder toxikológiája, bár szerintem biztosra vehető, hogy a tíz nap jó részében kábítószert kapott. Mégis, a gyilkosnak egy szép, privát helyre van szüksége mindehhez. És szállítóeszközre.

– Magánház vagy kivételes hangszigetelés egy többlakásos épületben. Többlakásos lakásnál saját bejáratra lenne szükség. Egy helyre, ahol a járművet tarthatja. Esetleg saját garázs az egészhez.

– Ismerte a gyilkost? A bárból, a régi környékéről, az újról? Egyszer csak felbukkan: „Szia, Lauren.” – A csaposok általában barátságosak. Ez a munkájuk része. De miért szállna be szívesen egy járműbe, amikor csak néhány saroknyira van a lakásától?

– Nézd meg az időjárást az eltűnése éjszakáján. Különben lehet, hogy a gyilkos becsalta. „Hé, Lauren, ezt nézd meg.” Vagy leparkolt az út mentén, talán úgy tett, mintha segítségre lenne szüksége valamiben. Vagy csak elkapta. Betuszkolta a járműbe. A helyszínen nem találtak fejsérülést, de ha leütötte, az begyógyulhatott, és Morris megtalálja. Bár valószínűbb, hogy drogot fecskendezett belé.

– Megszúrta, betuszkolta, elhajtott. – Eve lejátszotta a fejében, mint egy videót. – Fél percig sem tartott.

– Május huszonnyolcadika enyhén felhős, csapadékmentes, tizenhét fok. – Peabody leeresztette a kéziszámítógépet. – Nem az a fajta éjszaka, amikor az ember beugrik egy járműbe arra a pár saroknyi útra.

Végig kell mennem az útvonalán, gondolta Eve. A család értesítése az első, viszont Lauren nyomdokain akart járni, megnézni, mit látott.

– Ha nem ismerte a gyilkost, akkor az hogyan választotta ki? Látnia kellett, hogy akarja, akarnia kellett, hogy kiválassza. A bárban? A környékről jött? Mondjuk, hogy kiszúrta a lányt, tanulmányozta, és mellette döntött. Talán elkezd parkolni a kocsival az útvonal mentén, hogy a lány megszokja, hogy látja. Nem gyanít semmit.

Egyre csak ezt forgatta a fejében, miközben átkelt a Brooklynba vezető hídon.

– Ki az anyuci? Ez nem mindegy. Ha szexuális dolgot képvisel, akkor megerőszakolja. Vagy mi van, ha a gyilkos nő? Ha anyuci az anyja, akkor ötven-ötven százalék az esély.

– Pfuj.

– Octopusnak nem volt egy anyaproblémája?

– Octopusnak? Úgy, mint a polipoknak? Szerintem nem kefélnek az anyjukkal. Ismerik az anyjukat? Honnan ismernék? – töprengett Peabody. – Mindegyiknek furcsa feje és csápja van.

– Nem, az a komplexusos fickó, aki megfektette az anyját, aztán kiszúrta a saját szemét.

– Oidipusz. Azt hiszem. Azt hiszem, Oidipusz.

– Octopus, Oidipusz, mindegyik hátborzongató. Szóval, lehet, hogy az elkövető meg akarja dugni az anyját, de anyának ez nem tetszik, ezért kreál egy pótlékot. Vagy az anyja dugta meg őt, és ettől kiakadt, ezért kell egy helyettesítő. Vagy valami más anyaügyről van szó, és a fiú nem akarja megdugni.

– Miért ölnéd meg, ha már egyszer megteremtetted?

– Nem az igazi. És nem dugja meg rendesen, vagy nem adja meg neki, amire szüksége van. Nem az eredeti. Mindig is meg akarta ölni.

– Mit gondolsz, miért?

– Mert szarházi őrült, Peabody. Nem csinálod ezt az egészet, hacsak nem vagy szarházi őrült. Tíz nap, tíz hónap, mindegy, az őrült előbb-utóbb áttöri a kontrollt. A tökéletes tetoválás, a piercingek, a smink, a haj, a ruhák… Ez a kontroll, a precizitás. Szóval ez kell neki, de alatta? Ez a szarházi őrület van.

Ezt a logikát követve Peabody Eve felé fordult.

– Szüksége lesz egy másik helyettesítőre.

– Igen, szóval reméljük, hogy még nem választott magának egyet.

Eve követte az útbaigazítást egy szép házhoz, szép udvarral egy szép házakkal és udvarokkal teli utcában.

– Az apa szerelő… saját üzlete van – kezdte Peabody. – Az anya művész… láttad néhány cuccát az áldozat lakásában. Egy helyi galériát vezet. Gondolom, mindkét testvére itthon van a nyáron a főiskoláról. Valaki valószínűleg otthon van.

– Derítsük ki.

Eve kiszállt a kocsiból, és a felkészült arra, hogy elpusztítsa valaki más világát.

• • •

Mire végeztek, az érzelmi túlterheltségtől támadt fejfájás megpróbálta átfúrni a feje búbját. Kávét programozott, magának feketét, Peabodynak rendeset.

– A családomra emlékeztettek – sóhajtotta Peabody. – Nem hippik, de majdnem. Túllesznek rajta, csakhogy semmi sem lesz már pontosan ugyanolyan.

– Utánanézhetsz a lány régi barátainak, akiknek megadták az elérhetőségét. Ha másra nem is lesz jó, legalább kizárhatjuk őket. Most elmegyünk a bárba, aztán különválunk, és megnézheted az exeket, érjenek bármennyit. Én indulok a hullaházba. Morrisnak legalábbis neki kellene állnia, mire odaérek.

– Ki kell zárni, akit lehet – értett egyet Peabody –, az itt felsorolt exek között nem látom az emberünket. Szerintem idősebbet keresünk.

Eve is így gondolta, de azért a partnerére pillantott.

– Miért?

– A kontroll és a precizitás miatt. Nem arról van szó, hogy a húszas éveikben vagy a harmincas éveik elején járók nem képesek rá, és volt már dolgunk fiatalabb szervezett gyilkosokkal is, ám a kontroll és a precizitás mellett szinte biztos, hogy szükség van egy privát térre, egy járműre. És a gyilkos lehet nő is. A lányoknak is vannak anyaproblémáik. Elég erősnek kell lennie ahhoz, hogy egy küszködő vagy eszméletlen nőt bepakoljon egy járműbe. Hacsak nem csapattal van dolgunk. És lehetséges. Akár testvérek is lehetnek.

– Testvérek – gondolkodott el Eve. – Mindketten megszállottak, súlyosan kiakadtak vagy szexuálisan vonzódnak az anyjukhoz? Nem lehetetlen. Sőt még érdekes is. Könnyebb kettőjüknek az elkapás, a szállítás. A gyilkosság egy csapásra történt, ahogy elnézem. Aztán a másik megcsinálhatta a varrást. Az ember azt gondolná, hogy ez és a sebet eltakaró szalag a megbánás jele lehet, viszont a felirat ellentmond ennek. Olyan volt, mintha gyereknyomdával vagy azzal az izével készült volna.

– Zsírkrétával.

– Igen. Gyerekes dolog. Kicsinosította… a saját ízlése szerint. Felöltöztette, egy játszótér közelében tette ki… újabb gyerekes dolog. Ki az anyuci? Az ő anyukája. Még él, vagy már meghalt?

– Anyunak nem volt túl sok divatérzéke – jegyezte meg Peabody. – Úgy értem, a ruhái egyszerűen ízléstelenek voltak.

– Olcsók. Talán nem engedhetett meg magának jobbat. A farmer elszakadt.

– Láttam képeket a nagymamámról lyukas térdű farmerben. Amikor fiatalabb volt.

– Egy hippi dolog? Ti nem varrtok mindannyian? Nem varrta be a lyukakat, vagy ilyesmi?

– Nem tudom. Talán jelentése volt. Majd utánanézek. A felső… tényleg rövid… a sok bizsu, a cipő… tényleg elegáns, és ízléstelen, divatjamúlt cipő a fura farmerrel? Elég kurvásan hat, főleg a túlzásba vitt sminkkel együtt.

Lehet, hogy a divat nem volt Eve szakterülete – messze nem –, de követte Peabody gondolatmenetét.

– Anyu egy kicsit kurvás lehetett… ami talán a probléma része. Vagy így látja/látják őt. Vagy azt akarják, hogy anyuci kurvás legyen. Ezt tényleg meg kell beszélnem Mirával. Meg kell találnunk a logikát a szarházi őrületben, úgyhogy szükségünk van egy pszichiáterre.

• • •

Az igazgató együttműködésével egy órát töltöttek az Arnold’sban, ahol a munkatársakkal készítettek interjúkat. Újabb könnyek, semmi új információ, és újabb megerősítés Eve érzésének, hogy az áldozatnak szilárd, boldog élete volt, élvezte a munkáját, a körét.

A bár szolidnak tűnt, ha kicsit nagyzolónak is. Nem az a laza sarki hely volt, ahová az ember beugrik egy sörre, hanem ahová elviszi a partnerét randevúzni, hogy lenyűgözze, vagy az ügyfelét, hogy egy puccos pohárban felszolgált puccos itallal lepje meg, amelyet egy kis cserepes növényben pislákoló, gyenge fénnyel megvilágított asztalon szolgálnak fel.

Olyan ínyencségeket kínáltak, mint a bio tökvirág és a kecskesajtos trüffel. Nem tudta elképzelni, hogy valaha elég éhes lesz ahhoz, hogy bármelyiket a szájába vegye.

Amikor a bár előtt ezt hangosan kimondta, Peabody megrázta a fejét.

– Nagyon finomak, a pancetta chips pedig egyenesen csodás. Akár meg is ebédelhetnénk.

– Meg fogsz ebédelni. Később. Menj be a központba, nézd meg az exeket, tájékoztasd Norman nyomozót, és szerezz nekem egy időpontot Mirához. Én végigmegyek az áldozat útvonalán és vissza, mielőtt benézek a hullaházba.

Elváltak, és Eve elindult a nem éppen meleg késő tavaszi napsütésben. Látott néhány turistát, akik mintha sohasem tudták volna, hogyan kell a járdán járni, több gyereket és csecsemőt különböző babakocsis izékben, egy férfit, aki egy pár apró, szőrtelen kutyát sétáltatott, amelyek akár nagy patkányoknak is elmehettek volna.

Élesen csaholva nekiugrottak a bakancsának, ahogy elhaladt mellettük, a férfi pedig negédes hangon szidta őket.

– Na, na, Sugar, Spice, legyetek jó kutyusok!

Jól karbantartott házakat, rendezett épületeket, forgalmas üzleteket, éttermeket látott, ahol a vendégek kint ültek a tavaszi levegőn, és italokat kortyolgattak vagy ebédeltek.

Néhány ház előkertjét inkább díszes, mint funkcionális kerítés választotta el a járókelőktől. A küszöbökön virágok virágoztak vagy törtek az ég felé. Egy háromfős csapat hatékonyan mosta az ablakokat egy ikerházon. Egy nő két piaci szatyrot cipelve sietett egy másik ház ajtajához.

A forgalom szinte kellemesen hömpölygött.

Nehéz volt legyőzni New Yorkot tavasszal. Számára semmi sem tudta felülmúlni, és a tavasz még fényesebbé tette.

Ismét megállt az áldozat lakása előtt. Roy még mindig bekapcsolva tartotta az ablaksötétítést. Az alatta lévő lakásban egy nő ült az ablakpárkányon, és szorgalmasan mosta az ablakot.

Úgy tűnt, ez a nap alkalmas erre.

Amikor elindult visszafelé, eldöntötte, hogy egy tisztességes jármű, amely az út mentén parkol, nem keltene feltűnést. Egy rozzant autó már igen, de egy tisztességes, tiszta járművet ki venne észre?

És az áldozat tömbje – különösen az áldozat tömbje – éjszaka csendes lehetett. Szinte csak lakások voltak benne, és az éttermek, a pékség és a csemegebolt zárva lenne.

Ötperces gyaloglás éjszaka, pár perccel több, ha sétálva tette meg. Kevesebb, ha sietett.

Hazai bázis, ismerős. Nem kell aggódni.

És másodpercek alatt – csak másodpercekbe telt volna – minden megváltozott.

És mindezt azért, mert – Eve biztos volt benne – éppen eléggé hasonlított valaki másra.

Rossz anyucira.