„Csodálatosan megírt, akciódús könyv, tele izgalommal.”

yareads.com

„A halál csókja letehetetlen olvasmány.”

Coventry Telegraph

„Fantasztikus tempójú regény.”

examiner.com

Richelle Mead: Shadow Kiss

Copyright © Richelle Mead, 2008

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2010

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richelle Mead: Shadow Kiss

Penguin Young Readers Group, New York, 2008

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 168 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus fantasy

Unokaöcséimnek, Jordannek és Austinnak

EGY

Ahogy az ujjai végigsiklottak a hátamon, bár épp csak leheletfinoman érintettek, mégis áramütésként hatott rám. Keze lassan, nagyon lassan haladt a bőrömön, le a derekamon, hogy végül a csípőm domborulatán pihenjen meg. Éreztem, hogy az ajka közvetlenül a fülem alatt a nyakamhoz ér, majd ezt egy újabb csók követte lejjebb, és még egy, és még egy…

Azután a nyakamról az arcom felé vette az irányt, végül odaért a számhoz. Szorosan összefonódva csókolóztunk. Lángolt a vérem, és abban a pillanatban jobban éreztem, hogy élek, mint valaha. Odáig voltam érte, annyira szerettem Christiant, hogy…

Christiant?

Jaj, ne!

A józan gondolkodásra alkalmas részem azonnal ráébredt, mi történik – és atyaég! Rohadtul felhúzta magát. A többi részem viszont, ami nem volt képes kiszakadni, még mindig nyakig elmerült a helyzetben, és úgy élte át, mintha engem simogattak és csókolgattak volna. Túlságosan egybeolvadtam Lissával, így minden szándékom és akaratom ellenére tényleg velem történt a dolog.

Nem – közöltem magammal szigorúan. – Ez nem a valóság; legalábbis számodra! Húzz el onnan!

De hogyan hallgathattam volna logikus érvekre, amikor a testem minden idegszála sistergett?

Te nem ő vagy! Ez nem a te fejed! Kifelé!

Az ajka. Semmi más nem létezett a világon abban a pillanatban, csak az ajka.

Nem ő az! Tűnj el!

A csókjai ugyanolyanok voltak, pontosan olyanok, mint az emlékeimben vele…

Nem, ő nem Dmitrij! Tűnés!

Dmitrij neve úgy hatott rám, mintha jeges vizet loccsantottak volna az arcomba. Kijutottam.

Felültem az ágyamban, és hirtelen úgy éreztem, mindjárt megfulladok. Megpróbáltam lerúgni a takarót, de leginkább csak még jobban belegabalyodott a lábam. A szívem zakatolt, úgyhogy igyekeztem mély levegőt venni, hogy visszanyerjem a lelki egyensúlyomat, és képes legyek visszatérni a saját valóságomba.

Komoly változások mentek végbe, az biztos. Régebben Lissa rémálmai riasztottak fel. Most a szexuális élete. A kettő finoman szólva is eléggé más tészta. Igazából egészen belejöttem, hogy kizárjam a romantikus pásztoróráit a fejemből – legalábbis, amikor ébren voltam. Ezúttal Lissa és Christian (ha akaratlanul is) túljártak az eszemen. Álmomban leomlottak a védőfalaim, így az erős érzelmek át tudtak jutni azon a lelki köteléken, ami összekapcsolt bennünket a barátnőmmel. Ez nem is lett volna probléma, ha egyszerűen csak lefeküdtek volna, mint a rendes emberek… és a „lefekvés” alatt most az alvást értem.

– Istenem… – motyogtam, miközben átlendítettem a lábam az ágy peremén. A hangomat ásítás torzította el. Nem igaz, hogy ezek ketten képtelenek levenni egymásról a kezüket reggelig.

De még az ébredésnél is rosszabbak voltak a továbbra is bennem motoszkáló érzések. Persze abból az előjátékból semmi sem velem történt. Nem az én bőrömet cirógatták, nem az én ajkamat csókolták. Ennek ellenére a testemet még mindig gyötörte a hiány. Nagyon sok idő eltelt már, mióta utoljára ilyen helyzetbe kerültem. Mindenem sajgott és égett. Ostobaság, de hirtelen bármit megadtam volna, hogy valaki hozzám érjen – akár csak egyszerűen a karjában tartson. De semmiképpen nem Christian. Átvillant a fejemen azoknak az ajkaknak az emléke, hogy milyen érzés volt, és mennyire biztosra vettem álmomban, hogy Dmitrij csókol.

Remegő lábbal felálltam, nyughatatlanul, és… hát, szomorúan. Szomorúan és üresen. Ki kellett járnom magamból a furcsa hangulatomat, úgyhogy felvettem a köntösöm meg a papucsom, és elsétáltam a folyosó végén lévő fürdőszobába. Hideg vizet fröcsköltem az arcomba, majd a tükörbe meredtem. A tükörképem kócosan, véreres szemmel bámult vissza rám. Kimerültnek tűntem, de nem akartam visszamenni az ágyba. Még nem szerettem volna megkockáztatni, hogy elaludjak. Kellett valami, ami felébreszt, és kitörli a fejemből a látottakat.

Kijöttem a fürdőszobából, és a lépcső felé vettem az irányt, majd puha léptekkel lesétáltam rajta. A lakóépületem alsó szintjén minden mozdulatlan volt, és néma. Már jócskán dél körül járt az idő – ez a vámpírok éjszakájának a közepe, tekintve, hogy ők fordítva élnek. A bejárat közelében lopakodva végigpillantottam az előcsarnokon: a recepciós pultnál ülő ásítozó morát leszámítva üresen találtam. A férfi tunyán lapozgatott egy magazint, és igencsak alábbhagyott már az ébersége. Mikor az újság végére ért, ismét ásított. Megfordult a forgószékében, a mögötte lévő asztalra dobta a lapot, aztán vélhetőleg újabb olvasnivaló után nyúlt.

Amíg hátat fordított nekem, elsurrantam egy sor dupla ajtó felé, amelyek kifelé vezettek. Magamban imádkozva, nehogy nyikorogjon, résnyire tártam az egyiket, csak annyira, hogy ki tudjak rajta csusszanni. Amint kiértem, a lehető legóvatosabban engedtem, hogy becsukódjon. Semmi zajt nem csapott. A férfit legfeljebb egy enyhe fuvallat suhinthatta meg. Mikor kiléptem a nappali világosságba, igazi nindzsának éreztem magam.

Hideg szél fújt az arcomba, de pontosan erre volt szükségem. Csupasz faágak hajladoztak, úgy kaparászták a kőépület oldalát, mint a karmok. A nap ólomszínű felhők közül kukucskált ki rám, ezzel is emlékeztetve arra, hogy ágyban kellene lennem, és aludnom. A fényben hunyorogva szorosabbra húztam magamon a köntösöm, s elsétáltam az épület mellett egy olyan rész felé a hálótermek és a tornacsarnok között, ami nem volt annyira kitéve az elemeknek. A járdán felgyűlt latyak átáztatta a papucsom szövetét, de nem zavart.

Igen, egy tipikus, nyomorúságos montanai téli nap – azonban pont ez volt a lényeg. A csípős levegő sokat segített abban, hogy felébredjek, és sikerüljön elűznöm a virtuális szerelmi jelenet hátramaradt foszlányait. Továbbá, hogy stabilan a saját fejemben maradjak. A hidegre koncentrálni az én testemben jobb, mint visszaemlékezni, milyen érzés volt, amikor Christian keze rajtam járt. Miközben ott álltam egy facsoportot bámulva, amit igazán nem is láttam, meglepetten éreztem, hogy harag szikrázik fel bennem Lissa és Christian iránt. Biztos jó lehet azt csinálni, amire az embernek kedve szottyan, gondoltam keserűen. Lissa gyakran kifejezte abbéli vágyát, hogy bár ő is úgy tudná érezni ez elmémet és az élményeimet, mint én az övéit. Igazság szerint viszont fogalma sem volt, milyen szerencsés. Nem tudhatta, milyen érzés, amikor valaki más gondolatai hatolnak be az enyémbe, valaki más élményei keverednek a sajátjaimmal. Azt sem tudta, milyen valaki más tökéletes szerelmi életével együtt élni, amikor a sajátom egyszerűen nem létezik. Nem érthette, milyen az, amikor egy olyan erős szerelem tölti be az ember minden porcikáját, hogy belesajdul a mellkasa – és ezt a szerelmet csak érezheti, de ki nem fejezheti. Egy szerelmet eltemetve tartani nagyon hasonlít arra, mint amikor elfojtjuk a dühünket – ahogy ez kiderült számomra. Felemészti az embert belülről, amíg már másra sem vágyik, mint sikoltozni vagy belerúgni valamibe.

Nem, Lissa ebből semmit nem értett. Nem is volt rá szüksége. Nyugodtan elmerülhetett a saját kis romantikus kalandjaiban anélkül, hogy rám is tekintettel lett volna.

Ekkor vettem észre, hogy ismét zihálok, ezúttal a dühtől. A bizarr érzés, ami Lissa és Christian késő esti összebújásától töltött el, már elpárolgott. Harag és féltékenység vette át a helyét, olyan érzések, amelyek abból fakadtak, hogy Lissának ilyen könnyen megadatott az, ami nekem nem. Minden tőlem telhetőt bevetettem, hogy vissza tudjam nyelni ezeket az indulatokat, nem akartam így érezni a legjobb barátnőmmel szemben.

– Alva jársz? – szólalt meg mögöttem egy hang.

Ijedten pördültem meg. Dmitrij állt ott, engem nézett, egyszerre vidáman és kíváncsian. Ez rám vallott: miközben a szerelmi életem igazságtalanságai miatt dühöngök, éppen a problémáim forrása talál meg. Semmit sem hallottam abból, hogy közeledik. Ennyit a nindzsaságomról. És most komolyan, belehaltam volna, ha megfésülködöm, mielőtt kijövök? Kapkodva lesimítottam a hajam, tudván, hogy már késő. Valószínűleg úgy festett, mintha egy döglött állat kucorogna a fejemen.

– A lakóépület biztonságát teszteltem – jelentettem ki – Nagyon gáz.

Dmitrij ajkán halvány mosoly játszott. Ekkorra komolyan kezdett átjárni a hideg, így önkéntelenül felfigyeltem rá, milyen melegnek tűnik a hosszú bőrkabátja. Nem bántam volna, ha beleburkolózhatok.

Mintha a gondolataimban olvasna, Dmitrij megszólalt:

– Biztos mindjárt megfagysz. Kéred a kabátomat?

Megráztam a fejem; úgy döntöttem, nem említem, hogy nem is érzem a lábam.

– Jól vagyok. És te mit csinálsz idekint? Te is az őrséget teszteled?

– Én vagyok az őrség. Szolgálatot teljesítek. – Az iskola területét folyamatosan biztosították az őrök, mialatt mindenki más aludt. A strigák, az élőhalott vámpírok, akik a mora vámpírokra utaztak, mint például Lissára, nem jöttek elő nappal, de a szabályokat megszegő tanulók (mint, mondjuk, azok, akik kiszöknek a lakóépületükből) éjjel-nappal problémát jelentettek.

– Nos, derék munkát végeztél – állapítottam meg. – Örülök, hogy lehetőségem nyílt megbizonyosodni az elképesztő képességeidről. Most viszont mennem kell.

– Rose… – Dmitrij elkapta a karom, mire minden szél, fagy és latyak ellenére forróság öntött el. Aztán hirtelen elengedett, mintha megégettem volna. – Mit keresel idekint igazából?

A „hagyd abba a félrebeszélést” hangját használta, úgyhogy a tőlem telhető legőszintébb választ adtam neki:

– Rosszat álmodtam. Egy kis friss levegőre vágytam.

– Úgyhogy egyszerűen kirohantál. A szabályok megszegése át sem futott az agyadon… és az sem, hogy kabátot vegyél.

– Aha – helyeseltem. – Ezzel körülbelül össze is foglaltad.

– Rose, Rose… – Dmitrij hangja csüggedtté vált. – Te soha nem fogsz megváltozni. Mindig gondolkodás nélkül vágsz bele a dolgokba.

– Ez nem igaz – ellenkeztem. – Rengeteget változtam.

Dmitrij arcán hirtelen meglepettség halványította el az aggodalmaskodó kifejezést. Másodpercekig csak bámult. Néha úgy éreztem, mintha az a szem egyenesen a vesémbe látna.

– Igazad van. Tényleg megváltoztál.

Nem tűnt túl boldognak, hogy ezt be kellett ismernie. Valószínűleg arra gondolt, ami majdnem három héttel ezelőtt történt velünk, amikor pár barátommal strigák kaptak el bennünket. Pusztán a szerencsén múlott, hogy sikerült megszöknünk – azonban nem jutottunk ki mindannyian élve. A barátomat, Masont, aki amúgy odáig volt értem, megölték, és egy részem ezt soha nem lesz képes megbocsátani önmagának, hiába végeztem a gyilkosaival.

Ettől sötétebben kezdtem tekinteni az életre. Vagyis hát, ettől mindenki itt a Szent Vlagyimirban sötétebben tekintett az életre, de én különösen. Lassan mások is észrevették a bennem végbement változást. De én nem szeretem, ha Dmitrij aggódik, úgyhogy megpróbáltam elviccelni a megjegyzését.

– Nos, nyugodj meg. Közeledik a születésnapom. Amint betöltöm a tizennyolcat, felnőtt leszek, igaz? Biztos vagyok benne, hogy aznap reggel, amikor felébredek, tök érett leszek, meg minden.

Ahogy reméltem, Dmitrij komor arckifejezését egy apró mosoly lágyította el.

– Igen, én is biztosra veszem. Mikor is lesz, egy hónap múlva?

– Harmincegy nap – jelentettem ki büszkén.

– De persze, ki számolja…

Vállat vontam, ő meg elnevette magát.

– Gondolom, már ajándéklistát is írtál. Tízoldalast? Szimpla sorközzel? Fontossági sorrendben? – Még mindig ott volt az arcán a mosoly. Egyike annak a laza, őszintén vidám fajtának, amilyet olyan ritkán lehetett látni rajta.

Majdnem újból tréfálkozni kezdtem, de akkor ismét bevillant Lissa és Christian képe. Visszatért a gyomromba az a szomorú üresség. Minden, amit szerettem volna – az új ruhák, egy iPod, bármi –, hirtelen lényegtelennek tűnt. Mit jelentenek az ilyen anyagi dolgok ahhoz képest, amire a legjobban vágyom? Te jó ég, én tényleg megváltoztam…

– Nem – feleltem vékony hangon. – Nincs listám.

Dmitrij félrebillentette a fejét, hogy alaposabban megnézzen magának, s ettől vállig érő hajának pár tincse az arcába hullott. Barna haja van, mint nekem, de messze nem olyan sötét. Az enyém időnként már-már feketének látszik. Dmitrij félresimította kócos fürtjeit, pusztán, hogy azon nyomban visszahulljanak az arcába.

– Nem hiszem el, hogy semmit nem akarsz. Nagyon unalmas születésnapod lenne.

Szabadságot – gondoltam. Ez az egyetlen ajándék, amire vágyom. Szabad választási lehetőséget. Hogy szabadon szerethessem, akit akarok.

– Nem számít – válaszoltam inkább.

– Ezt meg hogy… – Dmitrij elhallgatott. Megértette. Mindig megért. Részben ezért kerültünk egymáshoz ilyen közel a hétévnyi korkülönbség ellenére. Tavaly ősszel zúgtunk bele egymásba, amikor ő lett a közelharcedzőm. Ám ahogy egyre inkább felforrósodott közöttünk a levegő, rádöbbentünk, hogy nem csak a korunk aggályos. Mindketten Lissát fogjuk védelmezni, amikor végez, és nem hagyhatjuk, hogy az egymás iránt táplált érzelmeink eltereljék a figyelmünket, amikor ő a legfontosabb.

Természetesen ezt könnyebb volt mondani, mint eszerint cselekedni, ugyanis nem hittem abban, hogy valaha is tényleg elmúlik, amit egymás iránt érzünk. Mindkettőnknek voltak gyenge pillanatai, olyan pillanatok, amelyek lopott csókokhoz vezettek, vagy amikor olyasmiket mondtunk a másiknak, amit nem kellett volna. Miután megszöktem a strigáktól, Dmitrij bevallotta, hogy szeret, és nagyjából azt is beismerte, hogy soha nem tudna mással élni emiatt. De az is egyértelművé vált, hogy ennek ellenére nem lehetünk együtt, így mindketten visszazökkentünk a régi szerepünkbe: távol tartottuk magunkat a másiktól, és eljátszottuk, hogy a kapcsolatunk pusztán szakmai.

Hát ja, kicsit sem volt feltűnő Dmitrij szándéka, hogy témát váltson:

– Tagadhatod a végtelenségig, úgy is tudom, hogy mindjárt megfagysz. Menjünk be! Majd hátul beviszlek.

Leplezni sem tudtam a meglepetésemet. Dmitrij nem az a típus, aki kerülgeti a kényes kérdéseket. Ami azt illeti, pont arról híres, hogy mindig felhozza azokat a témákat, amikről nem akarok beszélni. A mi kis diszfunkcionális, rossz csillagzat alatt született kapcsolatunk? Egyértelműen látszott, hogy aznap nem óhajt ebbe belemenni. Igen. A dolgok határozottan megváltoztak.

– Szerintem te fázol – ugrattam, miközben körbesétáltuk az őrzőtanoncok lakóépületét. – Nem kellene ennél keményebbnek lenned, ha már egyszer Szibériában születtél?

– Azt gyanítom, Szibéria nem pontosan olyan, mint amilyennek te elképzeled.

– Sarkköri pusztaságnak képzelem – vallottam be.

– Akkor határozottan nem olyan, mint amilyennek képzeled.

– Nem hiányzik? – kérdeztem hátrapillantva, ahogy mögöttem baktatott. Ez még soha nem jutott eszembe. Az én fejemben mindenki az Államokban akar élni. Vagy hát, legalábbis nem Szibériában.

– Egyfolytában – válaszolta Dmitrij vágyakozó hangon. – Néha azt kívánom…

– Belikov!

Egy hangot hozott a szél mögülünk. Dmitrij dünnyögött valamit, majd még beljebb tolt a sarok mögé, ahova éppen befordultam.

– Ne légy szem előtt!

Lebuktam egy sor magyalbokor mögé, amelyek az épület körül nőttek. Nem volt rajtuk bogyó, csak a sűrű csomókban növő éles, hegyes leveleik, amik felkarcolták a szabad bőrfelületeimet. Tekintettel a fagypont alatti hőmérsékletre és a késő esti sétám lehetséges következményeire, pár karistolást abban a pillanatban fel sem vettem.

– Te nem is vagy most szolgálatban – hallottam Dmitrij hangját pár pillanattal később.

– Nem, de beszélni akartam veled. – Felismertem a hangot. Albertáé volt, az akadémia őreinek kapitányáé. – Csak egy percet kérnék. Át kell cserélnünk pár feladatot, amikor majd a tárgyaláson leszel.

– Már eszembe jutott – válaszolta Dmitrij. A hangja furcsán, szinte zavartan csengett. – Mindenki másra is nagy terheket ró majd a dolog. Rossz az időzítés.

– Hát, a királynő a saját időbeosztása szerint él. – Alberta frusztráltnak tűnt, én pedig megpróbáltam kilogikázni, miről lehet szó. – Celeste veszi át a műszakodat, és Emillel felosztják maguk között az edzéseidet is.

Edzéseit? Dmitrij nem tart edzést jövő héten, mert… Ó! Hát erről van szó, döbbentem rá. A terepgyakorlat. Másnap indul a hathetes élesgyakorlat nekünk, testőrtanoncoknak. Nem lesznek óráink, és éjjel-nappal morákat fogunk védelmezni, miközben a felnőttek tesztelnek minket. Az „edzések” alatt valószínűleg azt értették, amikor Dmitrij ebben vesz majd részt. De mi ez a tárgyalás, amit Alberta említett? Azokra a megbeszélésekre gondolt vajon, amikre a terepgyakorlat elején kerül sor?

– Azt mondták, nem bánják a pluszmunkát – folytatta Alberta –, de arra gondoltam, nem akarsz-e esetleg egy kicsit kompenzálni, és átvállalni párat az ő műszakjaik közül, mielőtt elmész.

– Dehogynem – válaszolta Dmitrij röviden és mereven.

– Köszönöm. Szerintem ez sokat segít majd. – Alberta felsóhajtott. – Bárcsak tudnám, milyen hosszú lesz ez a tárgyalás! Nem akarok nagyon sokáig távol lenni innen. Az ember azt hinné, Daskov esete lefutott ügy, de most úgy hallom, a királynő nem igazán szeretne bebörtönözni egy főnemest.

Megmerevedtem. A rajtam végigfutó borzongásnak semmi köze nem volt a télhez. Daskov?

– Biztos vagyok benne, hogy helyesen fognak dönteni – válaszolta Dmitrij. Ebben a pillanatban döbbentem rá, miért volt olyan szűkszavú. Olyasmiről volt szó, amit nekem nem kellett volna hallanom.

– Nagyon remélem. És azt is remélem, hogy tényleg csupán pár nap az egész, mint állították. Figyelj, elég cudar az idő. Nem jönnél be egy pillanatra az irodába átnézni az időbeosztásokat?

– Dehogynem – válaszolta Dmitrij. – Csak előtte hadd intézzek el valamit.

– Rendben. Akkor viszlát nemsokára!

Csend lett, amiből úgy véltem, Alberta biztos elindult. És tényleg, Dmitrij befordult a sarkon, majd megállt a magyal előtt. Felugrottam a búvóhelyemről. Dmitrij pillantása arról árulkodott, hogy már tudta, mi következik.

– Rose…

– Daskov? – csattantam fel úgy, hogy közben igyekeztem visszafogni a hangom, nehogy Alberta meghallja. – Mármint Viktor Daskov?

Dmitrij meg sem próbált tagadni.

– Igen. Viktor Daskov.

– És arról beszélgettetek… Úgy érted… – Annyira megrémített és ledöbbentett a hír, hogy alig tudtam összeszedni a gondolataimat. Ez egészen felfoghatatlannak tűnt. – Azt hittem, őt már bezárták! Azt akarod mondani, hogy még nem is folyt le a tárgyalása?

Igen. Ez teljességgel felfoghatatlan volt. Viktor Daskov. Az a fickó, aki rászállt Lissára, lelki és fizikai kínzásoknak vetette alá, hogy uralkodni tudjon a varázsereje felett. Minden mora képes arra, hogy a négy elem valamelyikét használja mágikus módon: a földet, a levegőt, a vizet vagy a tüzet. De Lissa egy eddig jóformán ismeretlen ötödik elemmel tud dolgozni, amit léleknek hívnak. Bárkit meg tud gyógyítani – még a halottat is életre kelti. Annak is, hogy létrejött köztünk a lelki kötelék, ez az oka – „árnyék csókolta” lettem, ahogy ezt páran hívják. Lissa visszahozott engem az autóbaleset után, amelybe a szülei és a bátyja belehaltak, s ezáltal olyan kapcsolatot teremtett közöttünk, amin keresztül képes vagyok érezni a gondolatait, s mindazt, amit átél.

Viktor már jóval előttünk megtudta, hogy Lissa képes a gyógyításra, úgyhogy fogságban akarta tartani, hogy a saját, külön bejáratú „örök ifjúság forrásaként” használja. És megölt bárkit, aki az útjába állt; illetve Dmitrij és az én esetemben kreatívabb módszereket is bevetett az ellenfelei legyőzésére. Tizenhét évem alatt rengeteg ellenséget szereztem, de az biztos, hogy senkit nem utáltam annyira, mint Viktor Daskovot – legalábbis ami az élőket illeti.

Dmitrij olyan arcot vágott, amit nagyon jól ismerek. Akkor szokott így nézni, amikor attól tart, hogy mindjárt megütök valakit.

– Bezárták, de nem, nem folyt még le a tárgyalása. A jogi procedúrák néha sok időt vesznek igénybe.

– De most meglesz a tárgyalás? És te is mész? – Összeszorított fogaim közt szűrtem a szavakat, miközben próbáltam higgadt maradni. Gyanítottam, hogy még mindig ott az arcomon a „mindjárt megütök valakit” kifejezés.

– Jövő héten. Nekem és még pár másik őrzőnek ott kell lennünk, hogy elmondjuk, mi történt aznap éjjel veled és Lissával. – Az arckifejezése a négy hónappal korábbi események említésére megváltozott. Ismét felismertem azt a pillantást: ezúttal arról a harcias, védelmező tekintetről volt szó, amit akkor öltött magára, amikor számára fontos emberek veszélyben forogtak.

– Mondd nyugodtan, hogy bolondság ilyet kérdeznem, de izé… Lissa és én nem megyünk veled? – Ekkorra már tudtam a választ, és csöppet sem tetszett.

– Nem.

– Nem?

– Nem.

Csípőre tettem a kezem.

– Nézd, nem tűnne logikusnak, hogy ha a velünk történteket akarják megtárgyalni, akkor nekünk is ott kellene lennünk?

Dmitrij, aki ekkorra már magára öltötte a teljes szigorútanár-vértezetét, megrázta a fejét.

– A királynő és néhány őrző úgy véli, jobb, ha ti nem lesztek ott. Nekünk, többieknek is van elég bizonyítékunk, azonkívül, bűnöző vagy sem, Daskov az egyik legbefolyásosabb nemes a világon, vagy legalábbis az volt. Akik tudnak erről a tárgyalásról, nem kívánják nagy dobra verni.

– Ezzel most azt akarod mondani, úgy gondoltátok, ha minket is beavattok, majd azonnal szétkürtöljük? – csattantam fel. – Ne már, elvtárs! Tényleg azt hiszed, hogy ilyet tennénk? Mi akarjuk a legjobban, hogy Viktort bekasztlizzák. Mindörökre. Vagy még annál is tovább. Viszont ha van rá esély, hogy szabadon engedik, akkor nekünk is ott kell lennünk.

Miután Viktort elkapták, börtönbe zárták, és én azt hittem, itt vége is a történetnek. Biztosra vettem, hogy ott fog megrohadni. Soha fel se merült bennem – bár nem ártott volna –, hogy először büntetőjogi eljárásnak kell alávetni. Akkoriban olyan egyértelműnek tűnt a bűnössége. De, noha a mora-államigazgatás titkos volt, és elkülönült az emberekétől, nagyon hasonló módon működött. Lassan őrlő malmok meg minden.

– Nem az én döntésem volt – közölte Dmitrij.

– De neked van némi befolyásod. Szólhattál volna az érdekünkben, különösen, ha… – A haragom részben kicsit elhalványult, és hirtelen bénító rémület vette át a helyét. Alig bírtam kiejteni az ezután következő szavakat. – Különösen, ha van némi esélye, hogy megússza. Van? Tényleg van esélye, hogy a királynő elengedi?

– Nem tudom. Néha képtelenség megmondani, mire jut ő vagy a többi magas rangú nemes. – Dmitrij most hirtelen fáradtnak tűnt. A zsebébe nyúlt, és odadobott nekem egy kulcskarikát. – Nézd, megértem, hogy felkavart, de ez nem alkalmas pillanat, hogy megbeszéljük. Alberta rám vár, neked pedig be kell menned. A négyszögletes kulcs nyitja a túloldali ajtót. Tudod, melyikre gondolok.

Tényleg tudtam.

– Aha. Kösz.

Duzzogtam, márpedig utálok duzzogni – különösen, mivel Dmitrij éppen kihúzott a csávából –, de nem tudtam mit tenni. Viktor Daskov bűnöző, sőt elvetemült gonosztevő. Hataloméhes és mohó, ráadásul bárkit eltapos, aki az útjába áll. Ha megint szabadlábra kerülne… nos, akkor ki tudja, mi történne Lissával vagy bármelyik másik morával. Tomboltam a dühtől, amiért én esetleg tehetnék valamit azért, hogy végleg bezárják, de senki nem hagyja.

Pár lépést haladtam, amikor Dmitrij utánam szólt:

– Rose?

Hátrapillantottam.

– Sajnálom – mondta. Kicsit elhallgatott, az arca aggodalmassá vált. – És jól tennéd, ha holnap visszahoznád azokat a kulcsokat.

Visszafordultam, és folytattam az utam. Valószínűleg igazságtalan voltam, ám egy gyerekes részem úgy hitte, Dmitrij bármire képes. Ha tényleg be akarna juttatni minket Lissával a tárgyalásra, akkor biztosan sikerülne neki.

Amikor már majdnem odaértem az oldalbejárathoz, a látómezőm peremén hirtelen megmozdult valami. A hangulatom még inkább elkomorult. Remek. Dmitrijtől kulcsot is kaptam, hogy bejuthassak, erre valaki más le fog buktatni. Ilyen az én szerencsém. Félig-meddig arra számítva, hogy egy tanár érdeklődik majd afelől, mit keresek odakint, megfordultam, és közben gyorsan kigondoltam valami ürügyet.

De nem egy tanár volt.

– Nem – motyogtam magam elé. Ez biztos valami trükk. – Nem.

Egy fél pillanatra az is felmerült bennem, hogy vajon tényleg felébredtem-e. Lehet, hogy még mindig ágyban vagyok, alszom, és csak álmodom…

Más magyarázat biztosan nem lehet arra, amit ekkor magam előtt láttam, az akadémia kertjében, egy ősöreg, göcsörtös tölgyfa árnyékában ólálkodni.

Mason volt az.

KETTŐ

Vagyis hát, úgy nézett ki, mint Mason.

Nem volt könnyű őt – vagy azt, vagy hogy is mondjam – meglátni. Egyfolytában hunyorogtam és pislogtam, hogy ki tudjam venni. Anyagtalan, egészen áttetsző volt, és folyamatosan elhalványult, majd visszatért a látómezőmbe.

De igen, az, amit láttam belőle, egyértelműen Masonre hasonlított. Elmosódott vonásaitól világos bőre még fehérebbnek tűnt, mint az emlékeimben. Vöröses haja halvány, felhígított narancsszínnek látszott. Alig tudtam kivenni a szeplőit. Pontosan azt viselte, amiben utoljára láttam: farmert és sárga dzsekit. A kabátja gallérja alól zöld pulóver szegélye kandikált ki. Ezek a színek is elmosódtak. Mason úgy nézett ki, mint egy napon felejtett s ettől kifakult fénykép. Alakja körül nagyon-nagyon halvány ragyogást véltem felfedezni.

Az arckifejezése döbbentett meg a legjobban – mármint azonkívül, hogy Masonnek halottnak kellett volna lennie. Szomorú volt, nagyon-nagyon szomorú. Amikor a szemébe néztem, úgy éreztem, megszakad a szívem. Egy csapásra megrohant az összes emlékem a pár héttel azelőtt történtekről. Ismét magam előtt láttam mindent: ahogy lehanyatlik a teste, a strigák kegyetlen arckifejezése… Elszorult a torkom. Dermedten, letaglózva álltam ott, moccanni sem bírtam.

Mason is végigfuttatta rajtam a tekintetét, és eközben nem változott a pillantása. Szomorú maradt. Gyászos. Komoly. Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán ismét becsukta. További pár másodperc hallgatás után felemelte a kezét, és felém nyújtotta. Volt ebben a mozdulatban valami, ami magamhoz térített a kábulatból. Nem, ez nem lehet valóság. Nem láthatok ilyesmit. Mason halott. A szemem láttára halt meg. A karomban tartottam a holttestét.

Az ujjai egy kicsit megmozdultak, mintha hívogatna, mire elfogott a pánik.

Tettem pár lépést hátrafelé, hogy kissé távolabb kerüljek tőle, majd vártam, mi történik. Mason nem követett. Egyszerűen csak ott állt, még mindig a levegőbe nyújtott kézzel. A szívem meglódult, sarkon fordultam, és elszaladtam. Közvetlenül az ajtó előtt megtorpantam, és visszapillantottam, miközben megpróbáltam csillapítani a szaggatott lihegésemet. A kis tisztás, ahol Mason állt, teljesen üres volt.

Sikerült feljutnom a szobámba, és remegő kézzel becsaptam magam mögött az ajtót. Az ágyamra rogytam, s újból lejátszottam a fejemben az iménti eseményeket.

Mi az ördög lehetett ez? Biztosan nem a valóság. Az kizárt. Lehetetlen. Mason halott, és mindenki tudja, hogy a holtak nem térnek vissza. Vagyis hát, oké, én visszatértem… de az egész más.

Nyilván csak képzelődtem. Erről van szó. Biztosan ez történhetett. Kimerült voltam, felhúztam magam Lissa és Christian miatt, hogy a Viktor Daskovval kapcsolatos híreket ne is említsem. És a hideg valószínűleg az agyam egy részét is lefagyasztotta. Igen, minél többet gondolkoztam rajta, annál nyilvánvalóbbnak éreztem, hogy több száz magyarázat létezik a történtekre.

Viszont függetlenül attól, hányszor mondtam ezt el magamnak, nem voltam képes visszaaludni. Állig húzott takaró alatt feküdtem az ágyamban, közben megpróbáltam kiűzni a fejemből a kísérteties látványt. Nem tudtam. Folyamatosan csak azt a szomorú szempárt láttam magam előtt, ami mintha azt mondta volna: „Rose, miért hagytad, hogy ez történjen velem?”

Szorosan lehunytam a szemem, így próbáltam kiverni őt a fejemből. Mason temetése óta annyira igyekeztem túllépni a dolgokon, és erősnek lenni! De az az igazság, hogy messze nem tudtam még feldolgozni a halálát. Minden egyes nap „mi lett volna, ha” kérdésekkel kínoztam magam. Mi lett volna, ha gyorsabb és erősebb vagyok a strigákkal való harcunk során? Vagy ha eleve nem árulom el neki, hol vannak a strigák? És mi lett volna, ha egyszerűen csak képes vagyok viszonozni a szerelmét? Ezek közül bármelyik megmenthette volna az életét, de egyik sem történt meg. Az egész az én hibám.

– Csak képzelődtem – mondtam ki suttogva a szobám sötétjébe. Biztos, hogy csak képzelődtem. Az álmaimban is Mason kísértett. Még pont az hiányzott, hogy ébren is őt lássam. – Nem ő volt az.

Nem lehetett ő, hisz az csak akkor fordulhatna elő, ha… Nos, ebbe nem akartam belegondolni. Mert bár a vámpírokban, a mágiában és az emberfeletti képességekben hiszek, a szellemekben határozottan nem vagyok hajlandó.

És a jelek szerint az alvásban sem hiszek, mert aznap éjjel nemigen vettem ki a részem belőle. Folyamatosan forgolódtam, képtelen voltam lecsendesíteni zakatoló agyamat. Végül elszenderültem, de mintha közvetlenül utána szólalt volna meg az ébresztőórám, szóval biztosan nem alhattam pár percnél tovább.

Az emberek világában a nappali fény elűzi a rémálmokat és a rettegést. Nekem nem jöhetett segítségül a nappali világosság; egyre jobban mélyülő sötétségre ébredtem. De pusztán az, hogy odakint voltam igazi, élő társaimmal, majdnem ugyanolyan hatással volt rám, és miközben reggelizni, majd a hajnali edzésemre indultam, azt vettem észre, hogy amit előző éjjel láttam – vagy amiről azt hittem, hogy látom –, egyre halványabbá fakul az emlékeimben.

A találkozás hátborzongató emlékének a helyét is valami más vette át: az izgalom. Itt van. Eljött a nagy nap. A terepgyakorlatunk kezdete.

A következő hat hét során nem lesznek óráim. Lissával tölthetem a napjaimat, s mindössze annyi a dolgom, hogy megírjam a napi jelentéseket, amik legfeljebb fél oldal hosszúak szoktak lenni. Könnyű. Ja, és persze testőrként szolgálatban leszek, de ez nem izgatott különösebben. Már a természetes részemmé vált. Lissával két évig az emberek között éltünk, és egész idő alatt én védelmeztem. Azelőtt, gólya koromban láttam, a felnőtt őrzők milyen próbákat állítanak a tanoncok elé ebben a szakaszban. A tesztek tényleg trükkösek voltak. A testőrtanoncoknak folyamatosan résen kellett lenniük, nem engedhették el magukat – ezenfelül a védelmezésre és a támadásra is készen kellett állniuk. Azonban engem ez egyáltalán nem aggasztott. Lissával a másod- és harmadéves korunkat az iskolától távol töltöttük, így egy kicsit lemaradtam. De hála a különóráinknak Dmitrijjel, gyorsan behoztam a hátrányt, és immár az évfolyam élmezőnyébe tartoztam.

– Szia, Rose!

Eddie Castile ért utol, miközben a tornacsarnok felé sétáltam, ahol majd megkapjuk az eligazítást a terepgyakorlathoz. Egy röpke pillanatra elszorult a szívem, amikor Eddie-re néztem. Hirtelen olyan volt, mintha megint Masonnel lennék az udvaron, a bánatos arcába bámulva.

Eddie is – Lissa fiújával, Christiannel meg egy Mia nevű morával együtt – ott volt velünk, amikor elkaptak minket a strigák. Eddie persze túlélte, bár nem sokon múlt. A striga fogvatartóink éléskamraként használták, belőle táplálkoztak végig a fogságunk alatt, abból a célból, hogy ingereljék a morákat, és megijesszék a damfírokat. Működött a dolog: én halálra rémültem. Szegény Eddie szinte az egész szörnyűség alatt eszméletlen volt, a vérveszteségnek és a vámpírharapás endorfinjainak köszönhetően. Ő volt Mason legjobb barátja, egy hozzá hasonlóan szellemes, vidám srác.

De mióta megmenekültünk, Eddie is megváltozott, éppen úgy, ahogy én. Még mindig könnyen mosolyra húzódott a szája, de most már volt benne valami komorság, valamiféle sötét, komoly kifejezés a tekintetében, amitől úgy nézett ki, mintha mindig a legrosszabbat várná. Ez persze érthető. Ő konkrétan látta a legrosszabbat. Éppen úgy, mint Mason haláláért, Eddie-nek ezért a változásáért is felelősnek éreztem magam, mindazért, amit a strigák keze között elszenvedett. Lehet, hogy igazságtalan voltam önmagammal szemben, de hát ez van. Úgy éreztem, mintha tartoznék Eddie-nek valamivel, mintha meg kellene védelmeznem, vagy valahogy kárpótolnom a veszteségeiért.

És ez elég furcsa volt, mert mintha Eddie is védelmezni próbált volna engem. Nem tapadt rám, vagy ilyesmi, de észrevettem, hogy rajtam tartja a szemét. Soha nem világosítottam fel arról, hogy nem voltam Mason barátnője a szó szoros értelmében, ugyanakkor azért sem toltam le, hogy úgy viselkedik, mintha a nagytesóm lenne. Persze, tudok én vigyázni magamra. De valahányszor meghallottam, hogy más fiúkat lebeszél rólam, mondván, még nem állok készen egy új kapcsolatra, sose láttam értelmét közbeavatkozni. Igaza volt. Nem álltam készen.

Eddie rám vetette az egyik olyan féloldalas mosolyát, ami kisfiús bájt kölcsönzött hosszúkás arcának.

– Izgulsz?

– Naná! – vágtam rá. Az évfolyamtársaink már kezdték megtölteni a lelátót a tornacsarnok egyik oldalán, és nekünk is sikerült egy üres részt találnunk középtájt. – Olyan lesz, mint egy vakáció. Én és Lissa együtt, hat héten keresztül. – Bármilyen frusztráló is tudott lenni a kötelékünk néha, ennek köszönhetően Lissa ideális testőrévé váltam. Mindig tudtam, merre jár, és mi történik vele. Amint végzünk, és kiszabadulunk a nagyvilágba, hivatalosan is kirendelnek majd mellé.

Eddie arca közben elgondolkozó kifejezést öltött.

– Aha, hát igen, neked nem kell túlságosan izgulnod. Te tudod, mi vár rád, amikor végzel. Mi, többiek, már nem vagyunk ilyen szerencsések.

– Szemet vetettél valamelyik nemesre? – ugrattam.

– Hát, ez nem számít annyira. Az utóbbi időben úgyis szinte minden őrzőt a nemesek mellé osztanak be.

Ez igaz volt. A damfírok – a félvámpírok, mint én is – egyre fogytak, és általában először a nemeseknek osztottak testőrt. Volt idő, amikor a morák, akár nemesek voltak, akár nem, egyaránt kaptak testőrt, mi, tanoncok pedig keményen tepertünk, hogy valaki fontos ember mellé osszanak be minket. Most már szinte adott volt, hogy minden őrző királyi családban fog dolgozni. Egyszerűen nem volt belőlünk elég, így a kevésbé befolyásos családok csak magukra támaszkodhattak.

– De akkor is – erősködtem –, még mindig kérdés, hogy melyik nemest kapod, igaz? Úgy értem, vannak köztük iszonyú sznobok, viszont egy csomó meg jó fej. Ha valaki gazdagot és hatalmasat kapsz, akkor akár a királyi udvarban is élhetsz, és eljuthatsz mindenféle egzotikus helyekre.

Ez utóbbi lehetőség nekem nagyon kedvemre való volt; gyakran fantáziáltam arról, hogy Lissával körbeutazzuk a világot.

– Aha – értett egyet Eddie. A fejével pár srác felé intett, akik az első sorban ültek. – El se hinnéd, mennyit nyalnak azok az Ivaskovoknak meg a Szelskyknek. Az itteni beosztásukat ez persze nem befolyásolja, de az látszik, hogy már most megpróbálják elrendezni, mi legyen majd velük, ha végeztek.

– Nos, a terepgyakorlat ezen még változtathat. Az itteni értékelésünk bekerül a bizonyítványunkba is.

Eddie ismét bólintott, s már éppen válaszolni akart, amikor egy hangos, tiszta női hang vágott bele a halk zsivajba. Mindketten felnéztünk. Mialatt beszélgettünk, az oktatóink összegyűltek a lelátó előtt, és most velünk szemben álltak fel egy impozáns sorban. Dmitrij is köztük volt, ott tornyosult sötéten és ellenállhatatlanul. Alberta próbálta meg felkelteni a figyelmünket. A tömeg elcsendesedett.

– Rendben – kezdte Alberta. Ő az ötvenes éveiben járt, inas volt, és kemény. Amikor megláttam, eszembe jutott az előző éjjeli beszélgetésük Dmitrijjel, de ezt félretettem későbbre. Viktor Daskov sem ronthatja el ezt a pillanatot. – Mindannyian tudjátok, miért vagyunk itt.

Annyira elcsendesedtünk, olyan feszültek és izgatottak lettünk, hogy az egész csarnokot Alberta hangja töltötte be.

– Ez az oktatásotok legfontosabb napja, mielőtt letennétek a záróvizsgát. Ma kiderül, melyik mora mellé osztottak be titeket. A múlt héten kaptatok egy tájékoztató füzetet arról, hogy mi fog történni a következő hat hétben. Bízom benne, hogy mostanra mindannyian végigolvastátok. – Én konkrétan igen. Valószínűleg még soha nem olvastam el semmit ilyen alaposan életemben. – Csak hogy felidézzük, Alto őrző most felsorolja a gyakorlat legfőbb szabályait.

Azzal átnyújtott egy jegyzetet Stan Altónak. A férfi régebben a legkevésbé kedvelt tanáraim közé tartozott, de Mason halála után a kettőnk közötti feszültség egy kicsit felengedett. Most már jobban megértettük egymást.

– Na lássuk akkor – szólalt meg Stan mogorván. – Heti hat napon át lesztek szolgálatban. Ez igazából nagy engedmény felétek, srácok. A való világban általában mindennap dolgozni kell. Mindenhova követni fogjátok a morátokat: az órákra, a lakóépületükbe, az etetőkhöz. Mindenhova. Nektek kell kitalálnotok, hogyan illeszkedtek be az életükbe. Vannak morák, akik úgy bánnak a testőreikkel, mint a barátaikkal, míg mások egy láthatatlan szellemet részesítenek előnyben, aki nem is szól hozzájuk. – Muszáj volt a szellem szót használnia? – Minden szituáció más, és nektek kettőtöknek kell kitalálnotok, hogyan tudtok a legjobban gondoskodni a mora biztonságáról. Támadás bárhol, bármikor érhet titeket, és mi ilyenkor feketét viselünk. Mindig résen kell lennetek. Ne feledjétek, bár egyértelműen tisztában lesztek vele, hogy mi támadunk titeket, nem a strigák, mégis úgy kell reagálnotok, mintha az életetek rettenetes, közvetlen veszélyben forogna. Ne féljetek attól, hogy sérülést okoztok nekünk. Biztosra veszem, hogy vannak köztetek, akik fenntartás nélkül megtorolják a múltbéli sérelmeiket. – A tömegben páran erre felnevettek. – De néhányan esetleg úgy érzitek, vissza kell fognotok magatokat, nehogy bajba kerüljetek. Ne tegyétek! Sokkal nagyobb bajba kerültök, ha nem küzdötök teljes erőbedobással. Ne aggódjatok, kibírjuk!

A jegyzete következő oldalára lapozott.

– Napi huszonnégy órában szolgálatban lesztek a hatnapos ciklusok alatt, de napközben alhattok, amikor a morátok is. Csak legyetek felkészülve arra, hogy bár a nappali strigatámadások igen ritkák, zárt térben nem lehetetlenek, így ezekben az időszakokban sem lesztek feltétlenül „biztonságban”.

Stan felolvasott még pár technikai részletet, én pedig azon kaptam magam, hogy oda sem figyelek. Ezt mind tudtam. Mindannyian tudtuk. Amikor körbenéztem, láttam, hogy nem csak én vagyok türelmetlen. Izgalom és aggodalom szikrázott a levegőben. A kezek ökölbe szorultak. A szemek tágra nyíltak. Mindannyian arra vártunk, hogy megkapjuk a beosztásunkat. Azt akartuk, hogy kezdődjön már el.

Amikor Stan befejezte, átnyújtotta a jegyzeteket Albertának.

– Oké – mondta a nő. – Egyesével foglak benneteket szólítani, és kihirdetem, kivel lesztek párban. Amikor meghalljátok, gyertek le ide, és Chase őrzőtől kaptok egy információs csomagot a morátok órarendjéről, múltjáról és a többi.

Mindannyian kihúztuk magunkat, miközben Alberta a jegyzetei között lapozgatott. A diákok sugdolózni kezdtek. Mellettem Eddie nagyot szusszant.

– Atyám, remélem, valaki jó fejet kapok – dünnyögte. – Nem akarom pocsékul érezni magam a következő hat hétben.

Megnyugtatóan megszorítottam a karját.

– Úgy lesz – suttogtam vissza. – Ööö, mármint jó fejet kapsz, úgy értem. Nem fogod pocsékul érezni magad.

– Ryan Aylesworth – szólalt meg Alberta tisztán csengő hangon. Eddie arca megrezzent, és azonnal tudtam, miért. Régen mindig Mason Ashfordot szólították elsőként az összes névsorolvasásnál. De ez már soha többé nem fog megtörténni. – Téged Camille Conta mellé osztottunk be.

– A fenébe! – morogta mögöttünk valaki, aki nyilvánvalóan Camille-t szerette volna megkapni.

Ryan a nyalizók közé tartozott, így szélesen elvigyorodott, miközben odasétált a pakkjáért. A Conták egy jó hírben álló, feltörekvő királyi család. Az a hír járta, hogy az egyik tagjuk is a jelöltek között volt, amikor a mora királynő végül kihirdette az utódját. Ráadásul Camille elég csinos is. Nincs pasi, akinek nehezére esne az ő nyomában járkálni. Ryan, a maga felvágós járásával, kifejezetten elégedettnek tűnt a helyzetével.

– Dean Barnes – szólította Alberta a következőt. – A tiéd Jesse Zeklos.

– Pfuj! – mondtuk Eddie-vel egyszerre. Ha engem osztanak be Jesse mellé, akkor még valakire szüksége lett volna, aki megvédi. Tőlem.

Alberta folytatta a névsorolvasást, és észrevettem, hogy Eddie izzad.

– Légyszi, légyszi, hadd kapjak jó fejet! – motyogta.

– Azt fogsz – nyugtatgattam. – Azt fogsz.

– Edison Castille – olvasta Alberta. Eddie nyelt egyet. – Vaszilisza Dragomir.

Eddie-vel mindketten megmerevedtünk egy szemvillanásnyi időre, majd a fiú kötelességtudóan felállt, és elindult lefelé. Miközben lesétált a lelátóról, egy gyors, pánikkal telt pillantást vetett rám a válla felett. Az arckifejezéséről lerítt: Nem értem! Nem értem!

Ezzel ketten voltunk. Lelassult és elmosódott körülöttem a világ. Alberta tovább sorolta a neveket, de én nem is hallottam. Mi folyik itt? Nyilvánvaló, hogy valaki hibázott. Lissához én vagyok beosztva. Csak az lehet. Én leszek a testőre, amikor majd végzünk. Ennek így semmi értelme. Zakatoló szívvel figyeltem, ahogy Eddie odasétál Chase őrzőhöz, és megkapja a csomagját meg a gyakorlókaróját. Azonnal lenézett a papírjaira, s azt gyanítottam, újra ellenőrzi, hátha valaki összekevert valamit. Amikor felemelte a fejét, az arcára volt írva, hogy Lissa neve áll ott.

Vettem egy mély levegőt. Rendben. Egyelőre még nincs ok pánikra. Valaki elírt valamit, de ez korrigálható. Sőt, meglehetősen hamar kénytelenek lesznek korrigálni. Amikor odaérnek hozzám, és ismét felolvassák Lissa nevét, akkor majd ráébrednek, hogy az egyik morát duplán írták be. Kibogozzák a dolgot, és Eddie kap valaki mást. Végtére is rengeteg morából válogathatnak. Ők többen vannak az iskolában, mint a damfírok.

– Rosemarie Hathaway! – Megfeszültem. – Christian Ozera.

Csak bámultam Albertát, anélkül hogy képes lettem volna megmozdulni vagy válaszolni. Nem mondhatta azt, amit hallani véltem. Pár ember, akiknek feltűnt a dermedtségem, felém pillantott. De engem mintha villám sújtott volna. Az előző napi hallucinációm Masonnel is valóságosabbnak tűnt, mint ez. Pár pillanattal később Alberta is ráébredt, hogy nem indultam el. Ingerülten nézett fel a jegyzeteiből, és pásztázta végig a tömeget.

– Rose Hathaway?

Valaki könyékkel oldalba bökött, mintha azt hinné, nem ismertem fel a saját nevem. Nyeltem egyet, majd felálltam, és lesétáltam a lelátó mentén, mint egy robot. Valami hiba történt. Csak ez lehet. Chase őrző felé vettem az irányt, közben úgy éreztem magam, mint egy bábu, amit mások mozgatnak. Odanyújtotta a csomagomat és a gyakorlókarót, amivel „megölhetem” a felnőtt őrzőket, én meg odébb léptem, hogy utat adjak az utánam jövőnek.

Hitetlenkedésemben háromszor is elolvastam a csomag címkéjét. Christian Ozera. Kinyitottam, mire elém terült az egész élete. Egy viszonylag friss fénykép. Az órarendje. A családfája. Az életrajza. Még a szülei tragikus története is ott állt benne részletesen, hogy szabad akaratukból strigává váltak, és rengeteg embert meggyilkoltak, mielőtt végül levadászták és megölték őket.

Ezen a ponton úgy szóltak az utasításaink, hogy olvassuk végig a dossziénk tartalmát, pakoljunk össze, majd ebédidőben találkozzunk a moránkkal. Ahogy sorban bemondták a neveket, sok osztálytársam ott őgyelgett még a tornacsarnokban a barátaikkal beszélgetve, a csomagjaikat mutogatva egymásnak. Én az egyik ilyen csoport mellé húzódtam, és diszkréten vártam, hogy beszélhessek Albertával vagy Dmitrijjel. Az újdonsült türelmességem jele volt, hogy nem masíroztam azonnal oda hozzájuk, magyarázatot követelve. Pedig nyilván ez volt az első gondolatom. Ehelyett viszont megvártam, amíg végigmennek a listán, noha egy örökkévalóságnak tűnt. Most komolyan, miért telik ennyi időbe, hogy az ember felolvasson egy sor nevet?

Amikor az utolsó tanonc is megkapta a moráját, Stan a lármát túlharsogva utasított minket, hogy folytassuk a feladatunk következő szakaszával, és megpróbálta kiterelni az évfolyamtársaimat. Én átvágtam a tömegen, odasettenkedtem Dmitrijhez és Albertához, akik hál’ istennek egymás mellett álltak. Valami adminisztrációs izéről fecsegtek, nem vettek észre azonnal.

Amikor végül rám pillantottak, felemeltem a pakkom, és azt kérdeztem:

– Ez meg mi?

Alberta arca értetlen, zavart kifejezést öltött. Dmitrijéből valahogy azt olvastam ki, hogy számított erre.

– Ez a beosztása, Hathaway kisasszony – válaszolta Alberta.

– Nem – csikorgattam a fogam. – Nem az. Ez valaki másnak a beosztása.

– A terepgyakorlat párosításai nem szabadon választhatók – tájékoztatott Alberta szigorú hangon. – Mint ahogy a való életben sem lesznek azok. Nem választhatod ki puszta szeszélyből, hogy kit akarsz védelmezni, sem itt, sem pedig azután, hogy végeztél.

– De amikor végzek, Lissa testőre leszek! – csattantam fel. – Ezt mindenki tudja. Őt kellett volna kapnom a gyakorlatra.

– Tudom, az az elfogadott nézet, hogy ti együtt lesztek a záróvizsgák után. Ugyanakkor semmiféle kötelező jellegű szabályra nem emlékszem, ami előírná, hogy őt „kell” kapnod, vagy bárki mást, itt az iskolában. Azt kapod, akit kirendelünk melléd.

– Christiant? – dobtam a dossziémat a földre. – Elment az eszük, ha azt hiszik, hogy vigyázni fogok rá.

– Rose! – rivallt rám Dmitrij, végre csatlakozva a beszélgetéshez. A hangja annyira kemény és éles volt, hogy megrezzentem, és egy fél pillanatra el is felejtettem, mit akartam mondani. – Elment az eszed. Nem beszélhetsz így a tanáraiddal.

Utálom, ha bárki is letol. Különösen, amikor Dmitrij tol le. És a legeslegjobban azt utálom, amikor ő tol le, és igaza van. De ezt nem tudtam magamba fojtani. Túlságosan dühös voltam, ráadásul az alváshiány is megtette a hatását. Az idegeim megtépázódtak, és hirtelen az apró bosszúságokat is nehezemre esett elviselni. Hát még a fajsúlyos dolgokat, mint ez… El sem tudtam hinni.

– Bocsánat – folytattam komoly erőfeszítés árán. – De ez ostobaság. Majdnem akkora ostobaság, mint nem elvinni bennünket Viktor Daskov tárgyalására.

Alberta meglepetten pislogott.

– Honnan tudtad… Mindegy. Ezt majd később megbeszéljük. Most viszont ez a beosztásod, és e szerint kell végezned a dolgod.

Hirtelen Eddie szólalt meg mellettem aggodalommal teli hangon. Már rég meg is feledkeztem róla.

– Figyelj… én nem bánnám, ha… Cserélhetünk…

Alberta rávillantotta rendíthetetlen tekintetét.

– Nem, az ki van zárva. A te párod Vaszilisza Dragomir. – Visszanézett rám. – Christian Ozera pedig a tiéd. Ez nem vita tárgya.

– Ez ostobaság! – ismételtem meg. – Miért kellene Christianre pazarolnom az időmet? Lissát fogom védelmezni, miután végzünk. Szerintem ha azt akarnák, hogy jó munkát végezzek a jövőben, akkor mellé kellett volna beosztaniuk.

– Jó munkát fogsz végezni mellette – szögezte le Dmitrij. – Mert ismered. És ott van a köteléketek. De egy nap adódhat olyan helyzet, amikor egy másik mora mellett kötsz ki. Meg kell tanulnod, hogyan vigyázz olyasvalakire, akivel semmi tapasztalatod.

– Christiannel van tapasztalatom – morogtam. – Épp ez a baj. Utálom. – Oké, ez erős túlzás volt. Igaz, Christian idegesített, de nem utáltam igazán. Mint már említettem, amikor összedolgoztunk a strigák ellen, az rengeteg mindent megváltoztatott. Megint úgy éreztem, hogy az alváshiány és az általános ingerlékenységem mindent felnagyít.

– Annál jobb – jelentette ki Alberta. – Nem mindenki lesz a barátod, akit védelmezel. Nem minden védencedet fogod kedvelni. Ezt is meg kell tanulnod.

– Azt kell megtanulnom, hogy lehet legyőzni a strigákat – válaszoltam. – És arra az iskolában kiképeztek. – Szúrós pillantást vetettem rájuk, készen arra, hogy kijátsszam az ütőkártyámat. – Ezenkívül élesben is bizonyítottam.

– Ez a hivatás többről szól, mint a technikai tudásról, Hathaway kisasszony. Ott van a személyes aspektus is, az emberi tényező, ha úgy tetszik, amiről órán nem nagyon esik szó. Mi megtanítjuk, hogyan bánjatok el a strigákkal. Azt, hogy a morákkal hogyan bánjatok, nektek kell kitapasztalnotok. És neked különösen szükséged van arra, hogy megtanuld, hogyan kezelj valakit, aki nem a legjobb barátod hosszú évek óta.

– És azt is meg kell tanulnod, milyen olyasvalakivel dolgozni, akinél nem érzed meg azonnal, ha veszélybe kerül – tette hozzá Dmitrij.

– Pontosan – erősítette meg Alberta. – Ez is egy hátrány. Ha jó testőr szeretnél lenni, ha kiváló testőr szeretnél lenni, akkor azt kell tenned, amit mondunk.

Már nyitottam a számat, hogy ellenkezzek, és magyarázni kezdjem, miszerint ha olyasvalakivel gyakorlatoznék, aki ilyen közel áll hozzám, akkor gyorsabbá és jobb testőrré válnék akármelyik mora mellett. Csakhogy Dmitrij belém fojtotta a szót.

– Ha egy másik morával is dolgozol, az egyúttal segít, hogy megvédd Lissa életét – vetette fel.

Ettől elakadt a szavam. Ez volt az egyetlen téma, amivel így tudott hatni rám, és ezzel tisztában is volt az átkozott.

– Hogy érted? – kérdeztem.

– Lissának is van egy gyengesége: te. Ha soha nem nyílik esélye, hogy megtudja, milyen, amikor a lelki kötelék nélkül vigyáz rá valaki, akkor csak nagyobb veszélybe kerül, ha megtámadják. Őrizni valakit kétirányú kapcsolat. Ez a terepgyakorlatos beosztás éppen annyira szolgálja az ő érdekeit, mint a tieidet.

Nem szóltam semmit, amíg megemésztettem az elhangzottakat. Ez szinte logikus volt.

– És – tette hozzá Alberta – más beosztást nem kaphatsz. Ha elutasítod, nem vehetsz részt a terepgyakorlaton.

Nem vehetek részt? Alberta megőrült? Ez nem egy óra volt, amit egyszer ellóghatok. Ha nem csinálom végig a terepgyakorlatot, akkor nem tehetek záróvizsgát. Majdnem felrobbantam az igazságtalanság miatt, de Dmitrij leállított anélkül, hogy egy szót is szólt volna. Sötét szemének kitartó, higgadt pillantása visszatartott, és arra biztatott, hogy fogadjam csak el a helyzetet nagyvonalúan – vagy ahogy tudom.

Vonakodva magamhoz vettem a dossziémat.

– Rendben – mondtam ki jeges hangon. – Megcsinálom. De szeretném megjegyezni, hogy akaratom ellenére teszem.

– Szerintem erre már rájöttünk, Hathaway kisasszony – közölte Alberta szárazan.

– Mindegy. Akkor is úgy gondolom, hogy ez borzalmas ötlet, és idővel maguk is rájönnek erre.

Megfordultam, és elviharzottam a tornacsarnokon keresztül, még mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna. Eközben arra is ráébredtem, milyen elkényeztetett kis hülyének tűnhettem a szavaim alapján. De ha nemrégiben élték volna át a legjobb barátnőjük enyelgését, láttak volna kísértetet, és szenvedtek volna a kialvatlanságtól, azt hiszem, ők is hisztisek lettek volna. Ráadásul most hat hetet kell együtt töltenem Christian Ozerával. Aki szarkasztikus, nehéz természetű, és mindenből viccet csinál.

Ami azt illeti, eléggé hasonlít rám.

Ez hosszú hat hétnek ígérkezett.

HÁROM

Miért vagy oly bánatos, kicsi damfír? – Éppen az épületek közötti téren vágtam át a központ felé, amikor megéreztem a cigaretta szegfűszeges illatát.

Felsóhajtottam.

– Adrian, te vagy az utolsó, akit most látni szeretnék.

Adrian Ivaskov loholt oda mellém, füstfelhőt fújva a levegőbe, ami természetesen egyenesen felém szállt. Félrelegyeztem, és színpadiasan köhécselni kezdtem. Adrian egy mora nemes, akit a sítáborban „nyertünk meg” magunknak. Pár évvel idősebb nálam, és azért jött velünk vissza a Szent Vlagyimirba, hogy a lélek elemének kitanulásán dolgozzon Lissával. Eddig ő az egyetlen lélekhasználó, akit ismerünk. Arrogáns, elkényeztetett, és rengeteg időt pazarol alkoholra, cigarettára és nőkre. Ezenfelül belém van zúgva – vagy legalábbis le akar fektetni.

– Azt észrevettem – állapította meg. – Alig láttalak, mióta visszaértünk. Ha nem tudnám, hogy nem így van, azt hinném, kerülsz.

– Tényleg kerüllek.

Adrian hangosan kifújta a levegőt, és beletúrt fényes, barna hajába, amit mindig stílusosan kócosra állított be.

– Nézd, Rose. Fölösleges tovább kéretni magad. Már megkaptál.

Adrian pontosan tudja, ez nem arról szól, hogy kéretném magam, de mindig is különös örömét lelte abban, ha piszkálhat.

– Ma nincs igazán kedvem az úgynevezett sármos stílusodhoz.

– Na, mi történt? Minden létező pocsolyába beletrappolsz, és úgy nézel ki, mint aki megüti az első embert, aki szembejön.

– Akkor miért nyargalsz utánam? Nem aggódsz, hogy bajod esik?

– Ó, engem soha nem bántanál. Túl csinos hozzá a pofikám.

– Ahhoz nem elég csinos, hogy kárpótoljon a gusztustalan, rákkeltő füstért, amit az arcomba fújsz. Hogy úszod ezt meg? Az akadémia területén tilos a dohányzás. Abby Badica két hét szobafogságot kapott, amikor elkapták.

– Én a szabályok felett állok, Rose. Se diák nem vagyok, se alkalmazott, csak egy egyszerű, szabad lélek, aki kénye-kedve szerint bolyong ebben a szép iskolában.

– Lehet, hogy akkor most inkább folytatnod kéne a bolyongást.

– Ha meg akarsz tőlem szabadulni, áruld el, mi bajod!

Nem tudtam mit kezdeni vele. De egyébként is hamar megtudná. Mindenki meg fogja tudni.

– Christian mellé osztottak be a terepgyakorlatra.

Erre csend lett, majd Adrianből kitört a nevetés.

– Hű! Most már értem. Innen nézve viszont kifejezetten nyugodtnak tűnsz.

– Lissát kellett volna kapnom – morogtam. – Nem hiszem el, hogy ezt tették velem.

– De miért tették? Van esélye annak, hogy nem Lissa mellé kerülsz, amikor végeztek?

– Nincs. Csak azt hiszik, így jobban fel tudok készülni. Még mindig úgy van, hogy mi leszünk majd Dmitrijjel a hivatalos testőrei.

Adrian sanda pillantást vetett rám.

– Ó! Az biztosan nagyon nehéz lesz számodra.

Valószínűleg az univerzum egyik legkülönösebb tréfája, hogy Lissa soha még csak nem is gyanította a Dmitrij iránt táplált érzelmeimet. Adrian viszont rájött.

– Mint már említettem, ma nem igazán tudom értékelni az észrevételeidet.

Adrian nyilván másképp látta a helyzetet. Volt egy gyanúm, hogy aznap már ivott, holott még ebédidőnél sem jártunk.

– És mi a probléma? Christian úgyis folyamatosan Lissával lesz.

Adriannek igaza volt. Nem mintha ezt hajlandó lettem volna beismerni.

Majd, azon a hosszabb összpontosításra képtelen módján, hirtelen témát váltott, közvetlenül, amikor odaértünk az épülethez.

– Említettem már neked az aurádat? – kérdezte váratlanul. Valami furcsa csengett a hangjában. Habozás. Kíváncsiság. Ez nagyon nem volt rá jellemző. Általában gunyoros hangnemet ütött meg.

– Nem tudom. Aha, egyszer. Azt mondtad, sötét, vagy valami ilyesmi. Miért?

Az aurák olyan fénymezők, amelyek az embereket veszik körül. A színük és az erejük állítólag adott ember személyiségével és energiájával függ össze. Csak a lélekhasználók képesek látni. Adrian azóta érzékeli ezeket, amióta az eszét tudja, de Lissa még csak tanulja.

– Nehéz elmagyarázni. Lehet, hogy csak egy semmiség. – Adrian az ajtó mellett megállt, és mélyet szippantott a cigarettájából. Nagyon igyekezett, hogy tőlem távolra fújja a füstfelhőt, de a szél visszahozta. – Az aurák különösek. Kiáradnak és leapadnak, változik a színük és az erejük. Van, amelyik élénk, van, amelyik sápadt. Időről időre előfordul, hogy valakié megállapodik, és olyan tiszta színben ragyog, hogy szinte… – Hátradöntötte a fejét, és az égre meredt. Felismertem annak a furcsa, „kizökkent” állapotnak a jeleit, amibe néha beleesett. – …azonnal meg lehet fejteni. Olyan, mintha belelátnék az illető lelkébe.

Elmosolyodtam.

– De az enyémet még nem fejtetted meg, igaz? Vagy azt, hogy mit jelentenek ezek a színek?

Adrian vállat vont.

– Meg fogom fejteni. Ha az ember elég sok mindenkivel beszél, akkor ráérez arra, milyenek, és utána észreveszi, hogy a hasonló embereknek hasonlóak a színei… Egy idő után a színek jelenteni kezdenek valamit.

– Az enyém most milyen?

Adrian rám pillantott.

– Eh, ma nem igazán vagyok képes erre összpontosítani.

– Tudom. Ittál. – A pszichoaktív szerek, mint az alkohol és bizonyos gyógyszerek, letompítják a lélek képességeit.

– Csak annyit, hogy kicsit felmelegítsen. De van egy tippem, hogy milyen lehet most az aurád. Általában olyan, mint a többieké, egyfajta színkavalkád… csak éppen van egy sötét kontúrfélesége. Mintha mindig követne egy árnyék.

Volt valami a hangjában, amitől megborzongtam. Bár rengetegszer hallottam, ahogy Lissával az aurákról beszélgetnek, soha nem olyasmiként gondoltam rájuk, amitől tartanom kellene. Sokkal inkább egyfajta bűvésztrükknek hatott az egész – valami klassz dolognak, különösebb jelentőség nélkül.

– Ez most annyira feldob! – válaszoltam. – Gondoltál már arra, hogy hangulatfelelősnek kellene állnod?

Adrian szétesett arckifejezése eltűnt, visszatért a szokásos vidámsága.

– Ne aggódj, kicsi damfír! Lehet, hogy sötét fellegek vesznek körül, de számomra mindig te leszel a napfény. – A szememet forgattam. Adrian a járdára dobta a csikkjét, és eltaposta. – Mennem kell. Viszlát később! – Gálánsan meghajolt felém, majd elindult a vendégházak felé.

– Ne szemetelj! – kiabáltam utána.

– A szabályok felett, Rose! – kiáltotta vissza. – A szabályok felett!

A fejemet csóválva felszedtem a kialudt csikket, és elvittem egy szemeteshez az épület mellett. Amikor beléptem, a benti meleg kellemes változást jelentett, miközben letopogtam a latyakot a bakancsomról. Lent az ebédlőben már kezdtek elpakolni az aznapi ebéd után. Itt a damfírok a morákkal együtt üldögéltek; így beillettek volna modellnek egy kontraszttanulmányhoz. Mi, damfírok a fele emberi vérünkkel nagyobb darabok vagyunk – bár nem magasabbak –, keménykötésűbbek. A lány őrzőtanoncoknak több domborulata van, mint a hipervékony mora csajoknak, a damfír fiúk pedig sokkal izmosabbak, mint vámpír társaik. A morák bőre sápadt és finom, akár a porcelán, a miénk viszont lebarnult attól, hogy olyan sokat vagyunk kint a napon.

Lissa egymagában ült az asztalánál, derűsen, angyali benyomást keltve a fehér pulóverében. Halványszőke haja a vállára omlott. Felpillantott a közeledtemre, és örvendezés áramlott belém a kötelékünkön keresztül. Barátnőm elvigyorodott.

– Odanézzenek, milyen arcot vágsz! Szóval igaz, mi? Tényleg Christian mellé osztottak be.

Morcosan néztem rá.

– Belehalnál, ha egy kicsit kevésbé szenvednél? – vetett rám Lissa rosszalló, egyben vidám pillantást, miközben lenyalogatta az epres joghurtja utolsó cseppjeit a kanaláról. – Úgy értem, végtére is a pasimról van szó. Folyamatosan együtt vagyunk. Nem lesz ez olyan rossz.

– Béketűrő vagy, mint egy szent – morogtam, miközben lecsusszantam egy székbe. – Egyébként meg nem vagy vele huszonnégy órában, heti hét napon.

– Neked sem kell. Csak heti hat napot.

– Az ugyanaz. Akár heti tíz nap is lehetne.

Lissa összevonta a szemöldökét.

– Ez tiszta hülyeség.

Egy legyintéssel elhessentettem a gyerekes megjegyzésem, aztán üres tekintettel végigpillantottam az ebédlőn. A helyiség zsongott a terepgyakorlat hírétől, ami az ebédet követően azonnal megkezdődik. Camille legjobb barátnője Ryan legjobb barátját kapta, így ők négyen önelégülten dugták össze a fejüket, mintha egy hathetes dupla randi venné kezdetét számukra. Legalább valaki élvezni fogja ezt az egészet. Felsóhajtottam. Christian, a leendő védencem éppen az etetőknél volt – azoknál az embereknél, akik önszántukból adnak vért a moráknak.

A kötelékünkön keresztül megéreztem, hogy Lissa mondani akar valamit. Azért tartotta vissza, mert aggódott a rosszkedvem miatt, és biztosra akarta venni, hogy elég vigasztalást kaptam. Elmosolyodtam.

– Ne aggodalmaskodj már miattam! Mi történt?

Lissa visszamosolygott, vámpírfogait a rózsaszínre rúzsozott ajkai mögé rejtve.

– Megkaptam a hozzájárulást.

– Ahhoz, hogy… – A válasz gyorsabban átrepült az elméjéből, mint hogy ki tudta volna mondani. – Mi? – kiáltottam fel. – Abbahagyod a gyógyszereket?

A lélekhasználat elképesztő erő, olyan, aminek a lenyűgöző tulajdonságait még csak most kezdjük feltérképezni. De van egy nagyon csúnya mellékhatása: depresszióhoz és elmebetegséghez vezethet. Adrian részben azért is ivott annyit (mármint az alapvető hajlamán kívül), hogy tompítsa ezeket a mellékhatásokat. Lissa sokkal egészségesebb módszert választott. Antidepresszánsokat szedett, amelyek teljesen elvágták a kapcsolatát a mágiával. A barátnőm utálta, hogy nem tud a lélekkel dolgozni, de ezt elfogadható árnak találta azért, hogy ne őrüljön meg. Mármint eddig azt hittem. De ha belement ebbe az eszelős kísérletbe, akkor valószínűleg mégsem így gondolta. Tudtam, hogy nagyon szeretné ismét kipróbálni a mágiát, viszont nem gondoltam volna, hogy tényleg bele is vág – vagy hogy ezt bárki hagyni fogja.

– Mindennap be kell jelentkeznem Carmack tanárnőnél, és rendszeresen el kell járnom a pszichológushoz. – Lissa ennél a résznél fintorgott egyet, de úgy általánosságban még mindig fel volt dobva. – Alig várom, hogy kiderüljön, mire leszünk képesek Adriannel.

– Adrian rossz hatással van rád.

– Nem ő kényszerített erre, Rose. Én döntöttem így. – Amikor nem válaszoltam, könnyedén megérintette a karom. – Hé, ide figyelj! Ne aggódj! Sokkal jobban érzem magam, és rengetegen fognak vigyázni rám.

– Mindenki, csak én nem – jegyeztem meg csalódottan. A helyiség túlsó végén Christian jött be az egyik dupla ajtón, és indult el felénk. Az óra szerint öt perc maradt az ebéd végéig. – Ó, anyám! Mindjárt kezdődik.

Christian odahúzott egy széket az asztalunkhoz, és egy mozdulattal megfordította, hogy az állát a támláján nyugtathassa. Kisimította fekete haját kék szeméből, azután önelégült mosolyt villantott ránk. Éreztem, ahogy a jelenlététől felderül Lissa szíve.

– Alig várom, hogy elkezdődjön az attrakció – mondta a srác. – Olyan jól fogunk mulatni, Rose! Majd függönyöket válogatunk, befonjuk egymás haját, kísértetsztorikat mesélünk egymásnak.

A kísértetek említése a kelleténél jobban az elevenembe talált. Nem mintha a függönyválogatást vagy Christian fésülgetését vonzóbb lehetőségnek tartottam volna.

Csüggedten megcsóváltam a fejem, és felálltam.

– Meghagyom nektek a pár utolsó másodperceteket kettesben.

Csak nevettek.

Odasétáltam az ebédért sorakozókhoz, abban reménykedve, hogy hagytak még pár fánkot a reggeliből. Eddig csak croissant-okat, quiche-t és karamellizált körtét láttam. Valószínűleg sznob napja lehetett a szakácsnak. Tényleg olyan nagy kérés lenne egy kis fánkféleség? Eddie állt előttem. Bocsánatkérő képet vágott, amint meglátott.

– Rose, én tényleg annyira sajnálom…

Felemeltem a kezem, hogy leállítsam.

– Nyugi! Nem a te hibád. Csak ígérd meg, hogy ügyesen fogod védelmezni!

Ez hülye kis kitörés volt, mivel Lissa igazából nem forgott veszélyben, én viszont egyfolytában aggódtam érte – különösen az új fejlemények fényében, ami a gyógyszereit illeti.

Eddie komoly maradt, láthatóan nem gondolta úgy, hogy hülyeségeket beszélek. Ő volt azon kevesek egyike, akik tudtak Lissa képességeiről – továbbá azok hátulütőiről is. Valószínűleg pont emiatt osztották be éppen őt a barátnőm mellé.

– Nem hagyom, hogy bármi történjen vele. Komolyan.

Borús hangulatom ellenére nem tudtam elfojtani egy mosolyt. Eddie a strigákkal való tapasztalatai miatt ezt az egészet komolyabban vette, mint bármelyik másik testőrtanonc. Engem leszámítva feltehetőleg ő volt a legjobb választás Lissa mellé.

– Rose, igaz, hogy megütötted Petrov őrzőt?

Megfordultam, és két mora arcába bámultam. Jesse Zekloséba és Ralf Sarkozyébe. Ebben a pillanatban álltak be a sorba mögénk Eddie-vel, és önelégültebbnek, továbbá idegesítőbbnek tűntek, mint valaha. Jesse csupa lebarnult jóképűség, és vág az agya. Ralf, a valamivel kevésbé vonzó külsejű és kicsit ostobább szárnysegédje. Nagy valószínűséggel kettőjüket utáltam legjobban az egész iskolában, leginkább bizonyos csúnya pletykák miatt, amiket ők terjesztettek el arról, hogy milyen erkölcstelen dolgokat műveltem velük. Csak Mason vasmarka kényszerítette ki belőlük az igazságot az iskola nyilvánossága előtt, és nem hittem, hogy ezt azóta megbocsátották nekem.

– Megütni Albertát? Nem életszerű. – Megfordultam, de Ralf tovább beszélt.

– Úgy hallottuk, nagy hisztit vágtál ki a tornacsarnokban, amikor kiderült, ki mellé osztottak be.

– „Nagy hisztit?” Hány éves vagy, hatvan? Nem tettem mást, csak… – Elhallgattam, gondosan megválogattam a szavaimat. – …kifejeztem a véleményemet.

– Nos – válaszolta Jesse –, azt hiszem, hogy ha már valakinek rajta kell tartania a szemét azon a leendő strigán, egész jól passzol hozzád a feladat. Te vagy itt a legdurvább arc.