Renáta W. Müller

TestVÉR

EROTIKUS REGÉNY

Renáta Werthmüller ©2021

ISBN 978-963-12-9188-9

https://www.facebook.com/renatawmuller

https://www.instagram.com/renatawmuller/

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

A könyv engedély nélküli másolását, jogtalan

terjesztését a törvény bünteti.

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni.

Amikor a könyv legelső mondatát elolvastam, tudtam, hogy fantasztikus élmény vár rám.

Minden benne volt, amit vártam: egy különleges, fantáziát megmozgató, sejtelmes és izgalmas történet lehetősége. Nem csalódtam.

Olyan csodát kaptam, amit mindenkinek el kell olvasnia, és át kell élnie!

Bartos Sándorné Ági

Tartalom

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

A sorozat második kötete:

1. Fejezet

Június

Úgy érzem, meggyulladok, szinte lángol a testem, de mivel a fűtés ki van kapcsolva, és maláriás sem vagyok, valami más okozza a forróságot. Álomittas tudatom lassan eszmél; nem vagyok egyedül az ágyban. Az ágyékom felől érkező enyhe lüktetés édes emlékekkel ébreszt. River meztelen teste óvatosan legördül az enyémről, és félálomban érzem, ahogy csókot lehel a vállamra. A matrac megmozdul alattam, amint óvatosan kiszáll az ágyból. Bágyadtan pislogva nyitom ki a szemem, hogy aztán azonnal le is hunyjam. A szobába áradó napfény túl élesen hasít a pupillámba. Lustán az oldalamra fordulok, fejemre húzom a takarót. Kábult elmém lomhán tér csak vissza a valóságba, és ahogy megmarkolom a takaró csücskét, valami furcsán keményet érzek a tenyeremben. Hunyorogva nézek le a bal kezemre. Arcomon széles mosoly terül szét, amint megpillantom az ujjamon a gömbölyű köves, fehérarany gyűrűt, és megrohannak a tegnap este emlékei. Tényleg megtörtént. Menyasszony vagyok. Elégedett sóhaj tör fel belőlem, és ahogy gondolataim Riverhez vándorolnak, azonnal elönt a kellemes melegség. Szeretem. Szeret. És tegnap este nyolc óta a vőlegényem. Persze nem mintha nagy meglepetés lett volna az eljegyzésünk, csak idő kérdése volt, mikor történik meg. Az egésznek olyan nyugis, laza, nyáresti családi vacsora hangulata volt. Azzal a különbséggel, hogy a mami szokatlanul szentimentális volt, sőt mintha még könnyezni is láttam volna, de ebben nem vagyok biztos. Rose, a leendő anyósom hozta a formáját. Nem ismerek nála érzelmesebb embert, de szerintem nem is próbálta meg visszafogni magát. Ha nem éppen engem ölelgetett, akkor Rivert csókolgatta, mintha még mindig óvodás lenne. Amíg aztán az ő 190 centis fiacskája meg nem elégelte a dolgot, és fel nem kapta a vállára, hogy alaposan megpörgesse a nappaliban. Ő visítozott, mi meg Rachellel majd bepisiltünk a röhögéstől. Végül aztán Ian mentette ki a feleségét a fia kezei közül. Tündéri látni, hogy még huszonöt év után is elolvad, ha Rose rápislog a nagy, ibolyakék szemeivel. Mi tagadás, azok a szemek! River le sem tagadhatná, hogy rokonok, ugyanazt az átható mélykék pillantást örökölte, mint amilyen az anyjáé. Ráadásul Rose csokis-karamellás-diós cupcake tortát csinált, ami a Hailey-klán hivatalos ünnepi desszertje. Cseszettül megtisztelve éreztem magam. Ian felhozta a pincéből a Veramonte Merlot Reservát, és ugye ez is magáért beszél. Persze a fiáért – ezért a fiáért – nincs olyan, amit meg ne tenne. Hihetetlen büszke rá. Legalább rá büszke.

Jamie végül is nem jött el, amit egyáltalán nem bántam, mert úgyis csak gond lett volna belőle. River természetesen meghívta az ikertestvérét, és rosszulesett neki, hogy nem volt ott, akkor is, ha nem mondta ki hangosan. Rose is csalódott volt, de hallgatott. Nem akart ismét vitát, nem akarta felingerelni Iant. Ian és Jamie olyanok egy helyiségben, mint a szikra és a dinamit. A katasztrófa mindig beüt, ha Jamie jelen van, ezért mondom, hogy nem is bántam, hogy nem jött el az eljegyzésre. Jamie hamar elköltözött otthonról, már akkoriban, amikor először repült az iskolából. Csak Rose-zal és Riverrel tartja a kapcsolatot, az apjával nagyon távolságtartó.

A lényeg, hogy végül is lezajlott az eljegyzés botrány nélkül. River Hailey és Hannah Logan mostantól hivatalosan is egy csapatot alkot. Egyetlen pillanatig sem tétováztam, amikor megkérte a kezem. Valahogy mindig is tudtam, hogy a férjem lesz. Hogy ő lesz a férjem. Mellkasomhoz szorítom gyűrűs bal kezem, és átadom magam a kellemes merengésnek. Nincs kedvem még felkelni, inkább lehunyom a szemem, és begubózok a paplan alá. Vasárnap van, ma nincs semmi dolgom. Azazhogy lenne, de nincs túl sok kedvem a dobozokba pakoláshoz. Erről hirtelen eszembe jut Rachel, a barátnőm. Fel kell hívnom! Valahogy furcsa volt tegnap este, mert miután kapott egy telefonhívást, gyanúsan korán lelépett. Ki kell szednem belőle, hogy mi történt. Mélyet sóhajtva kikecmergek az ágyból. Hol a pokolban lehet a mobilom? Feltúrom a táskám, majd kiborítom a pipereasztalra a tartalmát, mire előkerül. Egy „Szeretlek” üzenet Rivertől és egy nem fogadott hívás tegnap estéről Jamie-től. Ezen megakadok. Mi a fészkes fenéért hívna pont ő? A hívás időpontja 19^06, pont amikor vacsorázni kezdtünk. Dunsztom sincs, mit akarhatott, de Jamie-nél bármi megtörténhet. Sosem volt beszámítható. Úgy értem… tudom, hogy ilyet nem illik mondani, hisz nem tehet az Asperger szindrómájáról, de egyszerűen az őrületbe kergeti az embert. A jövendőbeli sógorom a két lábon járó komplikáció, bonyodalom és problémahegy egy személyben. Gondolkodom, hogy mit tegyek, de mindig kínosan érzem magam vele kapcsolatban, és nem igazán van kedvem beszélni vele. Úgy döntök, inkább Rachelt hívom.

– Hogy van a menyasszony? – kérdi viccelődve.

– Kissé másnaposan – vallom kesernyésen.

– Nocsak! Ennyire megviselt a nászéjszaka?

A szememet forgatom, mert le mertem volna fogadni, hogy ezt képtelen lesz kihagyni. Rachel a főiskola óta ismer, tudja, hogyan működöm, és azt is, hogy nem ugrottam könnyedén ágyba még River kedvéért sem. Mi tagadás, alaposan körüludvarolt, amíg odáig jutottunk, és az igazat megvallva csak tegnapelőtt feküdtünk le egymással úgy igazán. Persze azért kóstolgattuk egymást már előtte is, de egy bizonyos határt nem léptünk át. Az eljegyzés volt a vízválasztó. Huszonkettő vagyok, és akárki akármit gondol, nem bántam meg, hogy eddig vártam. Nem terveztem kimondottan, egyszerűen csak így alakult.

– Ott vagy még? – ragad ki elkalandozó gondolataimból Rachel hangja.

– Nem volt nászéjszaka, te lökött. Még csak eljegyeztük egymást – kontrázok rá szándékosan.

– Túl sokat piált tegnap, mi? Nem állt fel neki, és inkább magadra hagyott.

Felröhögök a barátnőm csiszolatlan kifejezésmódján.

– Fogd be, Rach! Hétfőn záróvizsgái lesznek, muszáj tanulnia.

– Basszus, Hannah! Ne már! Ez a fickó gusztustalanul kötelességtudó. Valakinek alaposan seggbe kéne rugdosnia, hogy egy kicsit lelazuljon.

Tudom, hogy River nem a szíve csücske, de ma valamiért a szokottnál is paprikásabb hangulatban van. Szerinte a pasim túl tökéletes ahhoz, hogy igaz legyen. Mindig azt mondja, hogy valami nagy gáznak kell lenni a háttérben, mert olyan nincs, hogy valaki ennyire hibátlan. Én persze tudom, hogy River nem perfekt, de megközelíti azt.

– Igazságtalan vagy vele – torkolom le.

– Jól van, felejtsd el! – mormolja durcásan. – Egyébként gyönyörű a gyűrűd. Láttad, hogy Rose milyen szemeket meresztett, amikor River az ujjadra húzta? Azt hittem, fel kell majd mosnunk a padlóról ott helyben.

Erről a megjegyzésről eszembe jut, hogy voltaképpen miért is akartam felhívni.

– Mi volt veled tegnap este? – kérdezem, miközben újra megcsodálom az eljegyzési gyűrűmet.

– Mire gondolsz?

– Nagyon hirtelen leléptél. Valami gond van?

Egy kis hallgatás után végre nehézkesen megszólal.

– Gond? Miért lenne?

– Mondd meg te!

– Semmi. Elálmosodtam – böki ki röviden.

– Fél tízkor?

– Hannah! – sóhajt fel bosszúsan.

– Láttam, hogy hívott valaki telefonon. Ennek van köze a dologhoz?

– Jamie hívott – jegyzi meg mintegy mellékesen –, de nem lényeg. Egyébként előkészítettem a dobozokat a cuccaidnak. Mikor pakolsz össze?

Nyilvánvaló, hogy el akarja terelni a témát a tegnap estéről, de nem hagyom.

– Jamie hívott téged?

– Miért ne hívott volna? – kérdezi flegmán, és szinte látom, ahogy megvonja a vállát, és mutatóujja köré kezdi csavargatni hosszú szőke haját.

– Nem is tudom. Szoktatok beszélgetni? – vonom fel a szemöldököm csodálkozva.

– Előfordul. Néha.

– És mit akart?

– Semmi különöset – fúj nagyot. – Csak… rólad kérdezett, meg az eljegyzésről – válaszolja kényszeredetten.

– Rólam?

– Meg még azt is mondta, hogy nem jön el.

– Pedig River nagyon szerette volna, ha ott van. Csalódott volt – sóhajtok lemondóan. – Tipikus Jamie féle megmozdulás. Szarik mindenkire, még a tesója érzéseire is.

– Baromság! – tör ki Rachel. – Szerintem inkább nem akart bezavarni. Te is tudod, hogy milyen a hangulat, ha ő és Ian együtt vannak.

– Ez igaz – adom meg magam. – Gondolod, hogy tényleg ezért nem jött el?

– Mégis mit gondolsz? Szereti a bátyját, és… szóval szeretik egymást.

Mélyet sóhajtok, én is tudom, hogy igaza van. River imádja az ikertestvérét. Egészen kicsi koruk óta ő volt az, aki mindig megértette és megvédte, minden furcsasága és különcsége ellenére. River volt Jamie egyetlen barátja az óvodában, és akkor is ő állt mellette, amikor az iskolában a gyerekek kiközösítették a bizarr viselkedése miatt. Ő verekedett össze a felső tagozatosokkal, amikor dilinyósnak csúfolták a testvérét. Gyakran bajba keveredett miatta, csak éppen nem tehettek ellene semmit a tanárok, mert Riv kitűnő tanuló volt, és már akkor is egy sármőr. De még az apjukkal szemben is mindig a pártját fogta. Amikor aztán a ki tudja hányadik iskolai hackerbotrány miatt Ian végül kidobta Jamie-t hazulról, River hordta neki a kaját, amit Rose csomagolt. Jamie pedig láthatóan csodálja, és felnéz a bátyjára. Nem egypetéjű ikrek, mégis mintha szavak nélkül, ösztönösen megértenék egymást. Kétség kívül van köztük egyfajta különleges kötelék.

– Oké, lehet, hogy igazad van. Egyébként engem is próbált hívni.

– Minek? Mikor? – kérdi furcsa élénkséggel.

– A vacsora előtt, de nem hallottam a csengést. Egyébként se tudom, hogy mit akart – vonom meg a vállam flegmán.

Egyik kezemben még mindig a telefonnal, homlokráncolva odabillegek a szekrényemhez, és sóhajtva kinyitom az ajtaját. Szabad kezemet végigfuttatom a számtalan ruhán, és arra gondolok, hogy egy örökkévalóságba fog telni, mire mindent átcuccolok Rachelhez. Rengeteg göncöm van, sokkal több, mint amire szükségem lenne, de hát a ruhák egyben a munkám is. Divattervező lennék, vagy mi a szösz. Mivel a barátnőm továbbra is makacsul hallgat, én folytatom a faggatózást.

– Még mindig nem tudom, miért léptél le olyan korán tegnap. Csak nem a szörnyű csalódás miatt, hogy Jamie végül is nem jött el az eljegyzésre?

A megjegyzésemet száz százalékig viccnek szánom. Hanyatt vetem magam az ágyon, és jó nagyot röhögök a saját poénomon. A legjobb indulattal sem tudom elképzelni ugyanis, hogy bárki, aki ismeri Jamie Hailey kimerítő viselkedési szokásait, hiányolná a jelenlétét egyetlen buliból is. Rachel pedig pontosan ismeri őt, ezért nem is értem, hogy miért nem veszi a lapot, és nevet velem együtt. Tényleg zabos ma valamiért, ezért úgy döntök, nem ingerlem tovább, inkább hanyagolom a dolgot. Ő is így gondolhatja, mert hirtelen témát vált.

– Mikorra menjek érted? Elkezdted már egyáltalán a pakolást?

Gondterhelten a hajamba túrok, és feltápászkodom az ágyról. Tekintetem körbefuttatom a csatatérnek is beillő szobámban.

– Persze. Remekül haladok – nyöszörgöm, mire végre Rachelből tör ki a vihogás.

– El tudom képzelni, te, menyasszonyok gyöngye. Csak nem meggondoltad magad, és továbbra is a nagymaminál akarsz lakni? – incselkedik.

– Szó sincs róla – rázom meg a fejem, és így is gondolom.

Elszántam magam, hogy az eljegyzés után elhagyom a gyerekszobámat, és Rachelhez költözöm. Nem mintha nem értenénk meg egymást a mamival, nagyon is egy hullámhosszon vagyunk, és imádom. Igaz, ezután sem leszek távol tőle, csupán pár perces autóút innen az új lakásig, mégis úgy éreztem, itt az ideje, hogy a saját lábamra álljak, pláne hogy menyasszony lettem. Ezenkívül nem elhanyagolható szempont, hogy a lakás az első emeleten, pont az újonnan megnyitott butikunk felett helyezkedik el. Ezzel a húzással a munkahelyre való utazás idejét gyakorlatilag a nullára csökkenthetem. Csak letopogunk Rachellel a lépcsőn, és már meg is érkeztünk a melóhelyre. Csodás! Az biztos, hogy nem fog hiányozni reggeli csúcsforgalom, meg a tülekedés a tömegben a metrón és a buszon. A legközelebbi metróállomás mindenesetre szinte már szemtelenül közel van az új lakáshoz.

– Rendben, akkor kapd össze magad, szivi! Fél óra múlva ott vagyok érted, és hozom a dobozutánpótlást.

– Fél óra? – sikítok fel, amiből Rachel megbizonyosodhat róla, hogy még sehol sem tartok.

#

Fáradtan, de elégedetten sóhajtok, amikor végre az utolsó doboz is bekerül az új szobámba. Persze még helyet kell találnom a cuccoknak, de azért sokat végeztünk ma. Ránk esteledett, mire vagy ötször megtettük az utat Rachel jobb időket látott Mini Cooperével a mami háza és az üzlet – vagyis az új lakásom – között. Imádom a zöld falat és a tágas teret. Sokkal nagyobb ez a szoba, mint amihez hozzá vagyok szokva. A hab a tortán pedig, hogy még egy tágas gardrób is tartozik hozzá. River segített kifesteni, nemcsak itt, hanem lent, az üzlethelyiségben is. A jó munka jutalmaként Rachel és én egy pohár vörössel jutalmazzuk magunkat, és lehuppanva az egyébként vevők számára fenntartott csinos kis fotelekbe, büszkén csodáljuk új birodalmunkat. Sokkal olcsóbban jutottunk a Covent Gardentől egysaroknyira lévő, Floral Streetről nyíló üzlethelyiség bérletéhez így, hogy egyben a felette lévő apartmant is kivettük. Rachel amúgy is épp lakást keresett, amikor megnyitottuk a boltot, így kézenfekvő volt a megoldás. Ő már fél éve beköltözött, most pedig én is csatlakozom hozzá. Bevallom, jó nagy gombóc volt a torkomban, amikor utoljára fordultunk, és visszanézve ott láttam a mamit a küszöbön állni egyedül. Nem sírt, legalábbis kívülről nem. Nekem sem volt szándékomban, mégsem tudtam teljesen megállni könnyek nélkül. Tudom, hogy nem veszítjük el egymást vagy ilyesmi, de azért ez számomra egy hatalmas lépés. Nyolcéves korom óta, mióta a szüleim meghaltak, ő nevelt. Helyesebben majdnem pontosan azóta. Azt a két hónapos horror időszakot leszámítva, amit Morganéknál töltöttem, mielőtt a mamihoz költözhettem. Megborzongok még az emlékétől is.

Megszáll a szentimentalizmus, ahogy körbenézek a rusztikus téglafal-burkolatú helyiségben. A saját butikunk neve büszkén virít a kirakat üvegén: Rebellious. Középen, a kirakati bábún a kedvenc, bohém, csipkedekoltázsú esküvői ruha modellem. Jó néhány álmatlan éjszaka gyümölcse. Igaz, az üzlet nem túl nagy, de kezdésnek pont megfelelt, amikor egy éve Rachellel belevágtunk a nagy kalandba. Most is magam előtt látom a mami megilletődött arcát a megnyitón. Nézz magadra, Hannah Logan! – mondta büszkén. – Kezedben a divattervezői diploma, a kirakatban az első kollekciód, és épp most nyitottad meg a saját üzletedet. Kimondhatatlanul büszke vagyok rád, szívem. Te is büszke lehetsz magadra, mert a szüleid is azok lennének.

Nos, a kollekcióra tényleg büszke vagyok. Mondhatni kilencvenöt százalékig az én munkám, Rachel tényleg csak minimális javaslatokkal járult hozzá. Ő a menedzser, a hivatalos ügyek intézője, én pedig a kreatív részt vállaltam magamra a közös vállalkozásunkban. A bürokratikus része nem nekem való, sokkal jobban élvezem a tervezést és kivitelezést, mintha számlákkal, megrendelésekkel vagy üzleti tárgyalásokkal kellene az időt töltenem. Pont ezért passzolunk olyan jól egymáshoz. Én tervezek, ő elad. Ami az üzlethelyiséget illeti, az már kevésbé a saját érdemem, csakis az örökségemnek köszönhetően tudtam kibérelni ezt a helyet. A 21. születésnapomon kaptam kézhez a szüleim hagyatékát. Mit mondjak, alaposan földhöz vágott a hír. Sem a maminak, sem nekem nem volt fogalmunk a pontos összegről, ami hat számjegyű volt. Ha közönséges akarnék lenni, azt mondanám, hogy legalább van valami haszna az ember lányának abból, ha a lökött szülei idejekorán elpatkolnak egy lavinabalesetben. Durcásan hangzik? Pedig nem vagyok dühös rájuk. Már nem. Hétévnyi pszichoterápia és csoportfoglalkozás után elmondhatom: Nem haragszom a szüleimre azért, mert tizenhárom évvel ezelőtt, számomra indokolatlan okból, részt vettek egy hegyi túrán a svájci Alpokban, ahol maga alá temette őket egy lavina. Nem okolom őket azért, mert meghaltak egy balesetben, ami elkerülhető lett volna, és azért sem hibáztatom őket, ami a haláluk után, a nevelőcsaládnál való tartózkodásom alatt történt.

Oké, fogalmazzunk úgy, hogy még dolgozom rajta, de jól haladok. De vissza az örökséghez. Apámnak mégiscsak volt előrelátó oldala, legalábbis ami az anyagiakat illeti. Az összeg bőven fedezte az üzlethelyiség egy évre való kibérlését, a kollekcióhoz szükséges összes materiális kelléket és azt, hogy Rach meg én a kezdetekben egy reálisnak mondható havi fizetéshez jussunk. A tízedik hónapra az egyenleg kb. nullára jött ki. Egy évvel a nyitás után pedig a bevétel kezdi lassacskán meghaladni a kiadásainkat. Egyszóval: siker! Tisztában vagyok vele, hogy az örökségemből származó alaptőke nélkül ez nem lett volna lehetséges, vagy legalábbis nem ilyen gyorsan. Nevezhetjük ezt az árvák és szexuálisan molesztáltak kártalanítási előnyének, ha úgy tetszik. Ennyi privilégium engem is megillet.

– Az új lakásra és az önállóságra! – emeli felém a poharát barátnőm és üzlettársam, és pajkosan rám kacsint.

– A szerelemre és az üzleti sikerre! – válaszolom ünnepélyesen, és nagyot kortyolok a borból.

Rachel hangosan felvihog.

– Kissé sokat akarsz, csajszi. Az a kettő legtöbbször nem jár együtt.

– Pedig én ragaszkodom mindkettőhöz – mondom, és megkocogtatom az üres poharam oldalát.

Rachel feláll, és nyakon ragadja a borosüveget, hogy újra töltsön.

– De ha választanod kéne, akkor melyik mellett döntenél? – makacskodik. – Örök, mindent elsöprő szerelem, vagy top 10 helyezés a Forbes magazin, az év legsikeresebb fiatal vállalkozója listáján?

– Hmm – morfondírozok magamban, pedig a válasz egyszerű.

Én a szerelmet választanám, Rachel az üzleti sikert.

Kopogás hallatszik a bejárati ajtó felől, mire mindketten odafordulunk. Rach a szemét forgatja, az én szívem pedig egyből gyorsabban kezd verni.

– Maradj csak, majd én beengedem a mindent elsöprő szerelmet – ajánlja, mivel ő már úgyis talpon van.

Az ajtó nyílik, és az én szexi antropológus-régészem bedugja imádnivalón sármos arcát Rachel válla felett. Sötétszőke haja a homlokába hullik, ahogy már az ajtóból rám kacsint.

– Mi van, szivi? Beengedsz, vagy mi lesz? – húzza a barátnőmet a szokott stílusában.

– Eleget tanultál, nagymenő? Vigyázz, mert ez a szintű intelligencia már káros az egészségre?

– Mégis kinek az egészségére?

– Seggfej.

– Ne hízelegj, szöszi!

Tudom, hogy Rachel utálja, ha szöszinek szólítják, de szándékosan nem szólok közbe. Nem próbálom leállítani őket, mert mindig ez van, ha összefutnak. Miután kölcsönösen lerótták az udvariassági köröket, újra minden oké. Ez nem igazi utálat kettejük között, csak olyan… kutya-macska barátság féle. Az emberek 99,9 százaléka imádja Rivert. Mindenkit lenyűgöz a sármjával és a lezser, jópofa természetével. Rachel az egyetlen, aki tökéletesen ki tudja vonni magát River Hailey bűvköréből.

– Kapd be, Hailey! – vakkantja háborogva, de hagyja, hogy Riv kivegye a kezéből a borosüveget és alaposan meghúzza.

– Mit ünnepelnek a hölgyek? – kérdezi, miközben mögém siklik, és hátulról átöleli a vállamat.

– Ez most komoly? – pislogok rá sértetten. – Dél óta gályázunk a költözés miatt.

– Sajnálom, Hannah! Egész nap tanultam, és fogalmam sem volt, hogy mindent ma akarsz áthozni. Ha tudom, segítettem volna.

– Világos – böki ki Rach a szemét forgatva, és bevonul az üres borosüveggel a hátsó irodahelyiségbe.

Hirtelen elakad a lélegzetem, mert ez a lökött fickó hanyatt dönt a fotellel együtt. Nagyot sikoltok, mind a két lábam a levegőben kalimpál, teljesen tehetetlen vagyok. Ő színpadias mozdulattal fölém hajol, rám vigyorog, és szájon csókol. Levegőt is alig kapok, és közben szorosan a nyakába kapaszkodok.

– Mondd, hogy megbocsátasz! – suttogja a számba, de válaszolni nem hagy, mert a csókja egyre forróbb és intenzívebb lesz.

Erősen tart, és magához szorít, úgy, hogy a fotel is kiesik alólam. Ahogy szája az enyémre tapad, forróság önt el, és hirtelen piszkosul szeretném, ha ott folytatnánk, ahol tegnap éjszaka abbahagytuk. Úgy érzem, azt sem bánnám, ha leteperne a földre az üzlet közepén, és helyben a magáévá tenne. Tűz ég bennem, és érzem, hogy ő is be van indulva. Keze lefelé vándorol a derekamon, én pedig kezdek teljesen bezsongani. Mohón tapadok az ajkára, többet akarok, de ő lassít a tempón. Finoman elhúzódik, és gyengéden végigsimít az államon. Lihegve és zavarodottan bámulok rá. Basszus! Tisztára elfelejtettem, hogy nem vagyunk egyedül. Még jó, hogy legalább egyikünk észnél van! – fut át az agyamon.

– Akkor úgy veszem, hogy megbocsátasz – nevet rám pajkosan.

– Nem is haragudtam – vonom meg a vállam, de még mindig az előbbi csók hatása alatt állok.

A fülemhez hajol, és érzéki hangon suttogja:

– Megmutatja az új szobáját, Miss Logan? Majd szétvet a kíváncsiság.

– Ha ragaszkodsz hozzá. De akkor tegyél le! – fészkelődöm a karjai között kuncogva, mert még mindig a levegőben lógok.

Még egy gyors csókot kapok, majd talpra állít. Felállítja a fotelt is, és kézen ragadva máris húz az emeletre vezető lépcső felé.

– Rachel! – kiabálom útközben, mire barátnőm kidugja szőke fürtös fejét az iroda ajtaján. – Holnap nyolckor találkozunk. Én kezdek, ahogy megdumáltuk.

– A bankban kell lennem fél kilencre, úgyhogy ajánlom, hogy itt légy! – kacsint rám cinkosan, mint aki meg van győződve róla, hogy kimerítő éjszaka áll előttem.

– Naná! – vetem oda nevetve, de River közbeszól.

– Jó éjt, szöszi! Aztán viselkedj ám! Vékonyak itt a falak.

Rachel dob felé egy gyilkos pillantást, és verbális válasz helyett középső ujja függőleges helyzetbe emelkedik. Bosszúsan meresztem Riverre a szemem. Ezt most mért kellett? Pontosan tudja, hogy Rachel és a barátja között mosolyszünet van, és épp a gyűlölöm a férfiakat fázist éli meg. Lehet, hogy ezért tűnt el tegnap olyan korán az eljegyzési partiról? Talán rosszulesett látnia az enyelgésünket. Mekkora hülye vagyok, hogy erre nem gondoltam! Belököm Rivert a szobám ajtaján, és dühösen ráripakodom.

– Erre meg mi a francért volt szükség? Pontosan tudod, hogy állnak a dolgok Dylannel. Mért vagy vele ilyen rohadtul bunkó?

– Csak vicceltem, bébi, és ezt ő is tudja. Egyébként pedig ki fognak békülni – közli oly természetességgel, mintha csak bennfentes információk lennének a birtokában a barátnőm magánéletére vonatkozóan. Homlokráncolva ingatom a fejem.

– Honnan veszed?

– Gondolom – vonja meg a vállát flegmán, és egy bugyiszaggatóan csábos mosoly ül ki az arcára, ahogy végigmér. – Megérzés – közeledik hozzám, és átfogja a derekamat.

– Te és a megérzéseid – sóhajtok, ahogy hozzám hajol, és tolni kezd a dobozok között az ágy felé.

Tarkómra csúsztatja a tenyerét, amitől forró borzongás jár át. Érzékien suttog a számba:

– Hagyjuk a barátnődet! Most egészen másfajta megérzéseim vannak.

– Igazán? – pihegem.

– Másra sem tudok gondolni a múltkori óta – súgja, és lassan kibújtat a pólómból, majd kibújik a sajátjából is.

Mohón legeltetem rajta a szemem egy kis ideig, aztán a tenyeremet a hasára szorítom. Tagadhatatlan, hogy a rendszeres vízilabda edzések kimondottan jótékony hatással vannak a férfitestre. River és Jamie még gyerekként kezdtek vízilabdázni, és mind a ketten ügyesek voltak. A különbség az volt, hogy Jamie sosem vált a csapat igazi tagjává, nem volt képes olyan módon beilleszkedni a többi fiú közé, hogy hasznos tagja lehetett volna a teamnek. Az, hogy nem kimondott csapatjátékos, nyilvánvalóan visszavezethető a betegségére. Hihetetlenül tudott koncentrálni a vízben, csak éppen nem nézett a többi játékosra, kerülte a szemkontaktust, csak egy dolgot látott maga előtt, a kaput, ahova el kellett juttatnia a labdát. Lenyűgöző volt a memóriája, és ezt az erényét a vízben kamatoztatta. Menet közben az agyában végigpörgette, hogy bizonyos szituációkban hogyan cselekedett korábban, erre miként reagáltak a többiek, és ez segített neki abban, hogy a helyzeteket maximálisan kihasználja. Mintha előre látta volna, mit fog csinálni a kapus. Csak épp passzolni, együttműködni nem tudott. Kitették a csapatból, de azért továbbra is lejárogatott, inkább csak úszni. Ott legalább a maga szabályait követhette, nem zavarta senki, és ő sem feszélyezett másokat. River a mai napig pólózik, persze nem profi szinten, de azért hetente kétszer lejár edzeni. És pontosan ennek a kitartásnak az eredményét élvezem én most, amikor végigcsodálom a testét. Vajon tisztában van vele, mennyire dögösen néz ki? Naná!

Hanyatt fekszik, engem lehúz magával, és szinte rázuhanok, amitől mind a ketten nevetünk. Csupasz vállába markolok, és provokatívan hozzádörgölőzve felfelé kezdek csúszni a mellkasán. Már majd szétrobbanok, de ő hozzám képest még mindig nyugodt és megfontolt. Hogy képes erre? Arca most olyan közel van az enyémhez, hogy tisztán látom mélykék szemében az érzéki vágyat. Lassan mozdul, keze lefelé indul az államon, át a nyakamon, és végigsiklik az oldalamon. Kioldja a nadrágom gombját, és ujjai kutatón a bugyim csipkéje alá csúsznak. Felnyögök, mire rám mosolyog.

– Olyan hihetetlenül gyönyörű vagy. Imádom ezt itt – mondja, és csuklója köré csavarja szétzilálódott lófarkamat. Arcát a hajamba fúrja, és mélyet sóhajt. – Nem bántad meg?

Csodálkozva bámulok fel rá. Megbántam-e, hogy lefeküdtünk egymással? Ez hogy jut egyáltalán az eszébe? Tudom, hogy szeret, és hogy vigyázni akar rám, de az ég szerelmére, már egy örökkévalóság óta együtt vagyunk. Én is szeretem, jegyesek vagyunk, és össze fogunk házasodni. A fenébe is, több mint kész vagyok a szexre. Az első alkalmunkkor nagyon figyelmes és gyöngéd volt, amit nagyra értékeltem. Az igazat megvallva picit fájt is, annak ellenére, hogy Riv óvatos volt. Jó volt vele lenni, élveztem minden pillanatát, de a hatalmas tűzijáték és a lehengerlő orgazmus elmaradt. Nem mintha másra számítottam volna. A szex olyan játék, amit a gyakorlás és a tapasztalat tesz egyre jobbá, és mi még egyértelműen kezdőnek számítunk. Viszont most már nem kéne ennyire óvatoskodnia. Nem látja, nem érzi, hogy mennyire akarom? Talán egyértelműbbé kéne tennem!

– Nem bántam meg semmit – válaszolom határozottan, alátámasztásképpen kigombolom a nadrágja gombját, és céltudatosan lehúzom a cipzárt.

Felnevet. Imádom a nevetését, de most túlságosan be vagyok zsongva ahhoz, hogy igazán értékelni tudjam.

– Mohó vagy – súgja a nyakamba és nyögve megemelkedik, hogy bevégezhessem a vetkőztetési akciómat.

– Remélem, nem bánod!

– Egy cseppet sem, csak… ahh, Hannah! – nyögi elfúlón elkerekedett szemmel, amikor megérintem.

Rám tapad, és a hátamra fordít. Végre! Magamban megelégedetten elmosolyodom, amikor megbizonyosodom róla, hogy ő is nagyon kíván. Most ő van felül, és nem csupán a tekintete, hanem a hasamhoz szoruló merevedése is biztosít róla, hogy itt nem lesz diskurzus. Most legalábbis nem.

#

Tíz perc múlva nyolc. River mögöttem áll a fürdőszobában, átfogja a derekam, és a nyakamat harapdálja. Mialatt a fogamat mosom, a tükörből látom piszkosul elégedett, vigyorgó képét. Mért van az, hogy a férfiak reggel is ugyanolyan jól néznek ki, mint a nap bármely más szakában? Nekem alapos munkámba telik reggelente, mire elfogadható szintre hozom magam. Kócos haj, álmos, bedagadt szemek. Brrr.

– Nem lesz időm ebédelni, de este együtt vacsorázunk, rendben? – dorombolja a nyakamba.

– Nem tudom, hogy lesz-e időm vacsorázni, de ne aggódj, majd találok magamnak társaságot ebédre – csipkelődöm szándékosan, mire ujjait az oldalamba fúrja.

Tudja a gazember, hogy állatira csiklandós vagyok, és persze alaposan ki is használja. Visítva köpöm ki a fogkrémet, és kegyelemért könyörgök. River maga felé fordít, letörli a habot a szám széléről, és megcsókol.

– Szóval akkor? – kérdezi várakozón, pajkosan felhúzott szemöldökkel.

– Rendben, vacsoránál találkozunk. De menj már, mert miattad még elkésem. Rachel leharapja a fejem, ha még az emeletről sem vagyok képes időben beérni az üzletbe – nevetek fel hangosan, amikor még egyszer megcsikizi az oldalamat.

– Találkozzunk a Highlander előtt hétkor!

#

Július

Már látom az alagút végét. Nagy sokára minden cuccom a helyére kerül, és a szobám nem néz ki úgy, mintha bomba vágott volna bele. Tegnap, ahogy az utolsó dobozokat pakoltam ki, furcsa dolog történt. Kezembe akadt a legelső naplóm. Nem tudom, mások hogy vannak ezzel, de én korán elkezdtem naplót írni. Úgy nyolcéves lehettem, nem sokkal azelőtt, hogy a szüleim meghaltak. Ahogy most ismét belelapoztam, láttam, hogy a balesetet követően volt némi kihagyás a bejegyzésekben, de miután Londonba kerültem a mamihoz, újra írni kezdtem. Nem tudom mennyire volt okos húzás, de nem bírtam ki, és beleolvastam. Ez volt a szüleim halála előtti utolsó bejegyzés:

Naplórészlet, 1989. január

Most már tuti, hogy anyuék elutaznak Svájcba. Kérdezték, hogy szomorú vagyok-e, amiért én most nem mehetek velük. Hát, egy kicsit az voltam, de már nem vagyok. Úgyis csak öt napra mennek, nekem meg nincs iskolaszünet. Anyu azt mondta, hogy a mami eljön Londonból, és ő fog vigyázni rám. Meg még azt is mondta, hogy ha jól viselkedem, és nem hisztizek azért, mert nem visznek magukkal, akkor egy éjszakát Irisnál aludhatok. Ez tök jó! Irisszal azt beszéltük, hogy mindenképp kibulizzuk, hogy ő is itt aludhasson nálam egy éjszakát, amíg a mami vigyáz rám. A mami egyébként tök jó fej, biztos meg fogja engedni. Talán péntek este? Másnap úgy sincs suli, és nem kell majd korán felkelnünk. Apa azt mondta, hogy hoz majd nekem valami ajándékot Svájcból. Csokit vagy csokifondue-készletet vagy valami ilyesmit. Szerinte azok ott állatira tudnak csokoládét csinálni. Öt nap nem olyan hosszú idő, és addig is jól elleszünk a mamival. Aztán majd meghívom Irist csokifondue-re. De lehet, hogy mást is meghívok majd az osztályból. Majd meglátom. Emilyt tutira nem hívom meg, az már most is száz százalék!

#

Augusztus

Egyszerűen képtelen vagyok letenni a régi naplómat. Amióta múltkor véletlenül a kezembe került, folyamatos késztetést érzek rá, hogy mindent újraolvassak. Borzasztó fura érzés saját kisiskolás kori önmagam gondolatait olvasni, és újraélni az akkor történteket. Tegnap is ahelyett, hogy Rachellel táncolni mentem volna, begubóztam a fotelbe egy csésze tejeskávéval, és a régi naplót bújtam, amíg Riverre vártam. Tudom, nem kéne ezt tennem, mert ez csak önmarcangolás, mégsem bírok ellenállni. Amikor Riv tegnap este belépett az ajtón, nem értette, mért zokogok. Hát ezért:

Naplórészlet, 1989. február

Mért nem engednek a mamihoz? A mamihoz akarok menni! Mrs. Morgan elég kedves, de mindig fáradt. Ma Mr. Morgan is hazajött vacsorázni. Nem megyek le vacsorázni. És nem akarok többé bemenni az irodájába sem, hogy teát vigyek be neki. Mindenki azt mondja, hogy nagyon kedves bácsi. A hosszú hajú néni a gyámhivataltól is azt mondja, hogy itt mindenki nagyon kedves, és ezért illedelmesen kell viselkedni a felnőttekkel. Én akkor is utálom Mr. Morgant. Csak ezt nem szabad elmondani senkinek. Mert ez titok.

#

Szeptember

– Hannah, ne csináld! Tüntesd el azt az átkozott naplót! Látni sem bírom, hogy folyton azt olvasod.

River megint rajtakapott, ahogy a naplót böngészem. Tudom, hogy félt, és nem akarja, hogy megint belelovaljam magam a dologba, mint régen, pedig nem kéne ennyire aggódnia. Már nem vagyok ugyanaz a zavarodott kis kamasz lány, aki akkor voltam. A mostani eszemmel tutira nem hagynám magam és alaposan picsán rúgnám Mr. Morgant, az már hétszentség. Kiakasztó, hogy mi mindent firkáltam összevissza. Már nem is emlékeztem rá, hogy tulajdonképpen Jamie-vel találkoztam először, és csak később ismertem meg Rivert. Ez például az első bejegyzések egyike az új iskolából.

Naplórészlet, 1989. április

Az új tanító néni nem bánja, hogy nem beszélek senkivel. Azt mondta a többi gyereknek az osztályban, hogy hagyjanak békén, mert majd ha lesz mondanivalóm, biztos megszólalok. Hát ebben téved. Sose fogok beszélni többé senkivel. A maminak meg azt mondta az igazgató néni, hogy mostantól el kell járnom valamilyen szihi pfisz… Megnéztem a szótárban: pszichológushoz. Tök hülyeség! Anélkül is tudom, hogy anya és apa meghalt. És tudom, hogy soha, de soha többé nem fognak visszajönni. Úgyse szólalok meg! Ráadásul mindig az evéssel piszkálnak. Szálljanak már le rólam! Ja, elfelejtettem az előbb, hogy a tanító néni egy barna hajú kisfiú mellé ültetett az osztályban, mert nem lehet csak úgy akárhová ülni. A kisfiút Jamie-nek hívják, és ő az osztályban a rossz gyerek. A tanító néni percenként rászól valamiért. Sosem tud nyugton maradni, folyton mocorog, meg nem tud odafigyelni. Engem meg olyan hülyén bámult, tök közelről. Hiába bámultam vissza rá olyan durcásan, ahogy csak tudtam, nem hagyta abba. A tanító néni azt mondta, hogy csak szóljak, ha Jamie bánt. De én úgyse beszélek. Utálom ezt az iskolát. Mindenki hülye. Mért nem hagynak békén? Azt akarom, hogy mindenki békén hagyjon!

Naplórészlet, 1989. május

Nem érdekel, mit mondanak rólam az iskolában, akkor sem beszélek. A doktor néni, akit pszichológusnak hívnak, ugyanazt akarja, mint a többiek. Arra akar rávenni, hogy Mr. Morganról mondjak el dolgokat. Meg arról, hogy mi történt náluk otthon. De én nem akarok arról beszélni. Soha. Csak a mami nem erőltet, csak sokszor megölel meg puszilgat. És azt hiszi, hogy nem látom, amikor titokban sír. De én látom. Csak azt nem tudom, hogy miattam sír, vagy anya meg apa miatt. Remélem, nem miattam! Remélem, nem azért, mert nem beszélek még vele sem! Mert őt azért szeretem, csak most nem tudom elmondani neki, mert nem beszélek. Majd rajzolok neki valamit. Még mindig a rossz gyerek Jamie mellett ülök az osztályban. Szerintem őt nem zavarja, hogy nem beszélek, mert úgyis mindig ő beszél, és mindig csak ugyanarról. Nem is érdekli, hogy senki sem figyel rá, akkor is csak az autókról dumál, egyfolytában, szünet nélkül, még órán is, ha a tanító néni valami mást kérdez tőle. A tanító néni sokszor megszidja, mert sosem néz a szemébe, amikor hozzá beszél. Gyakran kell a sarokba állnia. Nagyon furcsa kisfiú. Remélem, elültetnek mellőle!

Naplórészlet, 1989. június

Jamie-ből kettő van. Van egy ikertestvére, akit ma láttam az udvaron először. Nem teljesen egyformák, de azért hasonlítanak. A másikat Rivernek hívják, és nem olyan hülye, mint Jamie. Azért nem a mi osztályunkba jár, mert ő idősebb nálam. Persze mivel ikrek, mind a ketten idősebbek nálam, csak Jamie-nek osztályt kellett ismételnie, mert rossz tanuló. Ezért jár az én osztályomba. Ők is csak két éve költöztek ide. Előtte Írországban éltek, egy Hollywood nevű helyen. Megnéztem a térképen, és tényleg van ilyen. Hollywood nagyon közel van Belfasthoz. Szép lehet.

Naplórészlet, 1989. július

Jamie az agyamra megy. Mindig csak a hülye autóiról beszél, és nem fogja fel, hogy senkit nem érdekel a dolog, és mindenki tökre unja már. Hiába hagyom ott szünetben, és futok el előle, utánam jön, és ráncigál. Utálom. Ma a nagyszünetben megint odaült mellém, aztán odajött hozzánk az ikertestvére is. River nagyon helyes meg vicces is. Megkérdezte, hogy miért nem beszélek senkivel. Talán elvitte a cica a nyelvemet? Erre kicsit mosolyogni kezdtem, és megráztam a fejem. Jamie meg úgy bámult rám, hogy még a száját ki elfelejtette becsukni. Nagyon hülye képet vágott. Aztán felállt, és nagyon közel lépett hozzám. Az arcomba bámult, és a kezével megpróbálta kinyitni a számat, hogy megnézze, tényleg elvitte-e a cica a nyelvemet. Hogy lehet valaki ennyire sötét? Ellöktem magamtól, és sikítottam. Erre River szerencsére leállította a tesóját, és a vállára tette a kezét, hogy lenyugodjon. Elkezdte magyarázni neki, hogy a cicás dolog csak egy olyan idióma. River nagyon okos, és fogalmam sincs miért, de szerintem szereti a tesóját. Tényleg nagyon türelmes vele. Azt is elmondta, hogy Jamie nem nagyon érti az olyan dolgokat, mint az „elvitte a cica nyelvedet”, meg például „itt van a kutya elásva”. Ezeket mindig el kell magyaráznia neki. Jamie nagyon fárasztó. A gyerekek nem akarnak vele játszani, mert mindig ő akarja megmondani, hogy mit játsszanak. Furcsán viselkedik. Például az összes autó márkáját és rendszámát kívülről fújja az iskola parkolójában. Mindent tud a számítógépekről. Mr. Brown tegnap is kizavarta az informatikaóráról, mert csinált valamit a számítógépekkel, amitől a suliban leállt az összes gép. Komolyan! Az összes képernyőn olyan furcsa számok és betűk jelentek meg, és Jamie nagyon élvezte a dolgot, és folyton magyarázott valamit, de senki sem értette. Aztán Mr. Brown felzavarta az igazgató nénihez.

#

November

Az üzletben ücsörgök egy papírral és ceruzával a kezemben, és folyamatosan egy új vázlat terve jár az agyamban. Közben várom, hogy a szemüveges hölgy háromnegyed óra után végre eldöntse, hogy a kék vagy a halványzöld kardigán áll e jobban neki. Én fél óra után feladtam, de Rachel mindenre el van szánva. Látom az arcán a „Vagy a kardigánnal a szatyrodban, vagy sehogy!” -féle véres elszántságot. Nyílik az ajtó, és egy meglepően igényes ízlésre valló öltözetű, középkorú férfi lép be rajta. Hosszú szőke tincsei a homlokába lógnak, ahogyan összehúzott szemmel lassan végigvizslat az üzleten. Acélkék tekintete olyan szigorúan kritikus, hogy a hideg futkos tőle a hátamon. Rajtam akad meg a szeme, és végre elmosolyodik, majd elegánsan hozzám sasszézik, és felém nyújtja a kezét üdvözlésre.

– Aksel von Staffeldt vagyok a Fashion Trendstől. Hannah Logan kisasszonyhoz van szerencsém?

Megdöbbenésemben szólni sem tudok, csak bambán bólintok, és zsibbadtan nyújtom felé a kezem. Szent szar! A Fashion Trendstől? Vetek egy suta pillantást Rachelre, és látom, hogy az ő álla is valahol a padlón landolt.

– A magazint érdekli az üzlete, Logan kisasszony. Arra gondoltunk, hogy megjelentetnénk egy cikket képes beszámolóval a következő számunkban.

Mivel én még mindig nem jutok szóhoz, lassacskán az a veszély fenyeget, hogy a pasas szellemi fogyatékosnak néz. Rachel szerencsére hamarabb magára talál, és azonnal mellettünk terem, magára hagyva a kardigándilemmában szenvedő ügyfelet. Előveszi legszexibb mosolyát, és a kezét nyújtja.

– Rachel Bowles, Hannah üzlettársa. Hatalmas megtiszteltetés számunkra a magazin érdeklődése. Szívesen válaszolunk a kérdéseire, Mr…

– Von Staffeldt – válaszol a skandináv kinézetű újságíró, és érdeklődve veszi szemügyre a barátnőmet.

– Ugye, Hannah? – bök oldalba Rachel, mire végre én is feleszmélek kábulatból.

– Öö, igen, persze. Nagyon örülünk. Ez… ez csodás! De hogy talált épp ránk?

– Ön divattervezést tanult, Logan kisasszony, így van? – tér ki a válasz elől.

– Hannah. Kérem, hívjon csak Hannah-nak! És igen, a divat- és stílustervező főiskolára jártam, Rachel pedig divat-menedzsmentet tanult.

– Hasznos kombináció – bólogat meggyőződéssel, és még egyszer alaposan körbekémlel az üzletben, és tekintete a középen álló, menyasszonyi ruhás próbababán állapodik meg.

Szemét vizsgálón összehúzva közelebb lép, és vékony ujjait lassan végighúzza a finom csipkén. Elismerően bólint, mire Rachel lecsapja a feladott labdát.

– Az itt található összes áru Hannah saját tervezése. A tervezéstől a kivitelezésig mindent magunk csinálunk.

– Szép, nagyon szép – fordul ismét felénk, én pedig lélegezni is elfelejtek, ahogy rám szegezi kritikus tekintetét. – Ha helyesek az információim, ön modellkedik is, Hannah.

– Mostanában már kevésbé – válaszolom őszinte meglepetéssel. Honnan tudhatja? – A legtöbb időmet lefoglalja a tervezés és az üzlet. Csak nagyon kivételes esetekben vállalok fotózást.

– Értem – bólint egyetértőn, majd felderült arccal ránk néz, és karját széttárva, mosolyogva kérdezi: – Nos, hölgyeim, mikor tudnánk megejteni az interjút? És úgy gondolom, ez esetben nagyon hasznos lenne, ha itt helyben csinálnánk meg a képeket is az illusztrációhoz. Mikorra hívhatom a fotóst?

Hatalmas vigyorral az arcán, várakozón néz ránk, mi pedig ahelyett, hogy válaszolnánk – teljesen amatőr módon – összekapaszkodunk Rachellel, és idétlen tinik módjára sikítozva ugrálni kezdünk. Mindketten tökéletesen tisztában vagyunk vele, mit jelent egy képes beszámoló az üzletünkről a Fashion Trendsben. Úton vagyunk felfelé. Csak azt nem értem, miért pont mi? Hogy az ördögbe talált pont ránk?

#

Naplórészlet, 1989. november

Ma újra megszólaltam. Nem is terveztem, csak úgy megtörtént. Az ebédlőben voltunk, amikor egy negyedikes fiú, Norman Price odajött a barátaival, és csúfolni kezdett. Azt mondta, hogy néma vagyok, mint egy döglött hal. Meg hogy pont olyan flúgos vagyok, mint a Hailey ikrek, akikkel barátkozom. Jamie erre felugrott, és egyszerűen bevert neki egyet. Normannek vérezni kezdett az orra, és nekiugrott Jamie-nek. Erre River közéjük akart állni, de mindannyian a földre estek, és teljesen összegabalyodva verekedtek tovább. Norman barátai is beszálltak a bunyóba, én meg csak álltam, tényleg mint a döglött hal, és nem tudtam, mit csináljak. Az ügyeletes tanár, Mr. Cox nagyon ideges lett, és próbálta szétválasztani a fiúkat. Amikor meglátta a kupac alján Jamie-t, totál elvörösödött a képe, és ordibálni kezdett, de csak vele. Azt mondta, gondolhatta volna, hogy megint a dilis Jamie Hailey miatt tört ki a csetepaté. Tök igazságtalan volt, mert nem Jamie miatt volt az egész. Az igaz, hogy ő ütött először, de Norman Price kezdte az egészet a csúfolással. Ezt River is el akarta mondani a tanárnak, de ő nem figyelt rá, mert el akarta kapni Jamie-t, hogy felvigye az igazgatói irodába. Jamie elrohant, és elbújt valahol az iskolában, de úgy, hogy senki sem találta egész délután. Egy ideig keresték, de aztán River azt mondta, jobb, ha hagyják, mert majd úgyis előjön magától, ha akar. Délután mi ketten indultunk a keresésére, és az iskola kertjében a bokrok mögötti fészer leghátuljában meg is találtuk. River bevallotta, hogy ő végig tudta hol van a testvére, csak nem akarta elárulni a többieknek. Jamie tényleg ott volt, régi zsákok, tüzelőfa meg ilyesmi alá bebújva. Nagy volt a kosz, meg büdös is volt, és még pókokat is láttam. River egy óra hosszat kérlelte, hogy jöjjön elő, de ő nem akart. Láttam, hogy nagyon szomorú volt, és nem tudta, mit csináljon. Azt mondta, Jamie nagy bajba fog kerülni, ha otthon kiderül, hogy megint balhéja volt a suliban. Ott gubbasztottunk mind a hárman egy ideig, aztán River megkérdezte, hogy nem próbálnám-e meg én előhívni? Nem sokat gondolkoztam, csak annyit mondtam neki, hogy jó lenne, ha végre kijönne, mert baromira hideg van, és fázom, meg büdös is van ebben a szar sufniban, ráadásul félek a pókoktól. Erre előmászott, de nem nézett a tesójára, csak rám bámult. River ellenőrizte, hogy nincs-e a közelben tanár, és aztán hazamentünk. Náluk vacsoráztam, most először. Kiderült, hogy ugyanabban az utcában lakunk, csak ők a másik végén. Az ő házuk a legszebb és a legnagyobb az utcában.

December

– Szentséges atyaég, te lány! – csapja össze a tenyerét a mami, amikor kiterítem elé a négyoldalas cikket a Fashion Trendsben. – Nem mondtad, hogy ilyen hamar ki fog jönni a riport. És ráadásul ekkora képekkel!

– Nem akartam elkiabálni a dolgot – vonom meg a vállam, de közben majd kiugrom a bőrömből örömömben és büszkeségemben.

A bohém esküvői csipkeruhám óriási méretben virít a lap közepén. Rachel és én pedig ott villogunk a fotókon a különböző ruhakreációimban. A cikk nagyon alapos lett. Mr. von Staffeldt tökéletes munkát végzett, és nem utolsósorban nagyon elismerően nyilatkozott a kollekcióról. Ő és a fotós vérbeli profik a területükön. Majd szétszakadtam a röhögéstől, amikor Rachel kora reggel kócos hajjal, köntösben szaladt ki a sarki újságoshoz, csak hogy elsőként vegye meg a Fashion Trends legújabb számát. Három példánnyal tért vissza. Alig hittünk a szemünknek, amikor megláttuk, hogy négy teljes oldalt szenteltek az üzletünknek. Ez hatalmas dolog, mert ez az újság irányadónak számít a divatszakmában. Még mindig alig hiszem a szerencsénket. Mi Rachellel már reggel elkezdtük az ünneplést egy üveg pezsgővel. A mami pedig a kedvencemet, lazacos fettuccinét készített ebédre, és frissen gőzölögve házhoz – azaz az üzletbe – szállította. Imádom!

Fogalmam sincs, mit hoz a jövő, hogy milyen reakciókat kapunk a cikk nyomán. De egy biztos; négy oldalon megjelenni a Fashion Trendsben már önmagában egy gigareklám.

#

Naplórészlet, 1990. március

Megint Hailey-éknél ebédeltem. Az anyukája, Rose nagyon tud főzni, persze azért nem annyira szuperül, mint a mami. De inkább otthon maradtam volna, mert a hangulat nagyon szar volt náluk. Természetesen megint Jamie-vel van baj. Mlle Dufort, a franciatanárnő intőt írt be neki. Azt mondta, hogy Jamie gonosz, rosszindulatú gyerek, mert kinevette az egyik osztálytársát, aki röplabdázás közben elesett, és kificamodott a csuklója. Persze Jamie nem játszott a többiekkel, mert a fiúk nem engedik be a csapatukba. Csak úgy ült ott az egyik padon egyedül. Mlle Dufort ügyelt az udvaron, amikor a dolog történt. Hát én is láttam, hogy Jamie tényleg mintha mosolygott volna. Ez baromira nem szép tőle, de River szerint nem rosszindulatból csinálja. Szerinte gyakran mosolyog, amikor nem kéne, és néha szomorú arcot vág, amikor nevetni kellene. Na, ezt tényleg nem értem. River azt mondja, hogy ő sem érti, de egyszerűen így van, és kész. Mindenesetre Mr. Hailey elővette a nadrágszíjat, és ebéd után a hálószobában alaposan elfenekelte Jamie-t. Sajnáltam, de azt hiszem, River még jobban sajnálta a testvérét. Még a szeme is könnyes volt, amikor a kiabálását hallotta. Mrs. Hailey tartotta vissza, hogy ne rontson be a hálószobába, hogy segítsen rajta.

Naplórészlet, 1990. június

Egész nap Jamie-t kerestük. River már megnézte az összes helyen, ahová ilyenkor el szokott bujdosni, de semmi. Most már senki nem játszik vele a suliban. Mindenki elkerüli, mert nagyon furcsán viselkedik, és a tanárok is azt mondják rá, hogy „fekete humorú, komisz kölyök”. Én sem szeretem. Csak azért vagyok vele annyit, mert River testvére. Ő szereti, és folyton megvédi. Nagyon fura. Olyan, mint egy két lábon járó lexikon, ha autókról meg a számítógépekről van szó. Nem lehet lelőni, ha ezekről kezd el dumálni. Rettenetesen unalmas. Viszont gyakran megcsinálja River leckéjét matekból meg számítástechnikából. Ez mondjuk jó. River szerint most tényleg nagy a baj. Az igazgató behívatta Mr. Hailey-t az iskolába. Testnevelésórán kötélre kellett másznunk, de Patricia Koslowski nem tudta egy centire sem felhúzni magát, és egy csomóan röhögtek rajta. Persze nem hangosan, csak stikában, hogy a tanár ne vegye észre. Erre Jamie tök hangosan megszólalt, hogy Patricia Koslowski azért nem tud felmászni a kötélre, mert borzasztóan dagadt, és a seggének a tömege az életkorához illő ideális testsúly háromszorosát is meghaladja. De most komolyan! Ezekkel a szavakkal, tök hangosan, mintha mi sem történt volna. Mindenki rábámult meg röhögött, de ő csak rám nézett vissza tök kifejezéstelen arccal, mint aki nem érti, hogy mi a gond. Patricia visítva eldöcögött, mert futni nem tud a súlya miatt. Mr. Dempsey-nek meg vörös lett a feje, és fülön fogta Jamie-t, hogy felvigye az igazgatói irodába. Bezárták a tanítás végéig. Miután kiengedték a suliból, eltűnt. Nem tudom, hogy lehet valaki ennyire bunkó. Az tuti, hogy Patricia Koslowski dagadt és világos, hogy ezért nem tud kötélre mászni, de csak Jamie olyan hülye, hogy ezt kimondja hangosan a tanárok füle hallatára. Én egyébként nem csúfolom soha, mert a mami mindig azt mondja, hogy mielőtt megbántanék valakit, képzeljem el, hogy érezném magam az illető bőrében, ha kicsúfolnának. Pontosan tudom, milyen érzés, ha kigúnyolnak, de ezt azért nem mondtam a maminak. River persze megint védi a tesóját. Szerinte Jamie nem rosszindulatból mondja az ilyeneket. De akkor meg miért mondja? Most meg már órák óta őt keressük, de semmi nyoma. Mr. Hailey azt mondta, jobb, ha haza se jön, mert szíjat hasít a hátából.

#

Február

Életem legnagyobb sokkja ért ma reggel, amikor a naptárra pillantva rájöttem, hogy három napja késik a menzeszem. Ó, nem! Ez nem lehet! River már napok óta nincs a városban valami régészeti kutatómunka miatt. Rachel korán lelépett a bankba, én meg késve nyitottam ki a boltot, mert volt még egy futásom a gyógyszertárba egy terhességi tesztért. Most meg itt ülök az irodában a terveim között, kezemben a még fel nem bontott csomaggal, és zsibbadtan meredek magam elé. Át kéne vonszolni a seggem a WC-be, és rápisilni erre a nyüves tesztre, de egyszerűen képtelen vagyok rá. Ez nem történhet meg velem! Nem most, és nem így. Tudom, hogy csakis a saját hülyeségem – hülyeségünk – lenne az oka, ha pozitív lenne. A helyzet az, hogy múlt héten volt a szülinapom. River nagy bulit rendezett a szülei kertjében, és rengeteg embert meghívott. Régi főiskolai haverokat, szomszédokat, családtagokat. A kert fel volt díszítve lampionokkal, és rengeteg volt a kaja meg a pia. Egy kicsit azt is ünnepeltük, hogy az újságcikk óta kb. 50%-kal megugrottak az eladásaink. Alig győzzük utángyártani a téli kollekciót, és rengetegen érdeklődnek már most a tavaszi után. Szóval a lényeg, hogy tényleg volt mit ünnepelni. Tíz felé aztán feltűnt Jamie is. Tudtam, hogy River meghívta, mindig ezt teszi, még akkor is, ha a katasztrófa előre programozott. Haverokkal jött, akik egy része drogdílernek, a többi meg leginkább emós punknak tűnt. Színesre festett hajak, feketére mázolt szemek. Az utóbbi időben Jamie is csak feketét hord. Azt mondja, idegesítik a túl harsány színek. Kapucnis pulóver volt rajta, úgyhogy ami az arcából még kilátszott, azt a homlokába lógó, hosszú feketére festett haja takarta. Ian egyből elsápadt, ahogy kiszúrta. Aztán meg bíborvörös lett a feje a pipától, amikor a ház előtt meglátta, hogy a fia és a barátai egy piszkosul drága BMW G-Power Typhoon terepjárónak támaszkodnak és cigiznek. Meg volt győződve róla, hogy Jamie lopta az autót, River viszont lazán vette az egészet, egyszerűen csak örült neki, hogy a tesója eljött. Ő, mint általában, most se nézett senkire – rajtam kívül –, de ezt már megszoktam. Rivert és az anyját azért átölelte. Engem is át akart, de én elhúzódtam. Nem tudom megmagyarázni, de van valami benne, amitől a hideg futkos a hátamon. Jamie Hailey lehengerlően jóképű férfi, ez tagadhatatlan, de valahogy másképp, mint River. Hasonlítanak egymásra, bár nem egypetéjű ikrek. A magasságuk és a testfelépítésük is egyforma, csak épp River haja világosabb, és a szeme pont olyan kék, mint az anyjuké. A vőlegényemben van valami csibészes komolytalanság. Helyes, és huncutul szexi. Nagyon könnyű beleszeretni, nem vagyok hülye, tudom, hogy sokan bolondulnak érte. Jamie természetes haja színe sötétbarna, és a szeme is barna. A vonásaiban van valami komorság, egyfajta bizarr titokzatosság, ami megijeszt. És persze az egészre még rá is tesz a mostani emós stílusa. Szinte sosem mosolyog, nem lehetsz biztos benne, hogy épp hányadán állsz vele. Persze nem kizárt, hogy csak én beszélem be magamnak az egészet vele kapcsolatban. Soha senkinek nem néz hosszabb időre a szemébe, de engem úgy tud fixálni, mintha hipnotizálni akarna. A franc se érti, mért pont én vagyok rá ilyen hatással, de ez már gyerekkorunkban is így volt. Miután 16 éves korában végül Aspergerrel diagnosztizálták, sok minden furcsaság, többek között a szemkontaktus hiánya is értelmet nyert. Dunsztom sincs, hogy nekem miért képes mégis a szemembe nézni. Kész örömmel lemondanék erről a kiváltságról.

A Typhoonból hamarosan előkerültek a whiskey-s üvegek, és mivel én nem értek hozzá, csupán Ian arca színének a változásaiból következtettem rá, hogy borzasztóan drágák lehettek. Mindenki ivott, River és Jamie is, csak éppen az a furcsa, hogy míg River a második pohár után becsípett, úgy tűnt, Jamie immunis az alkoholra. Láttam, hogy örülnek egymásnak, ezért nem is akartam közéjük furakodni. Hagytam, hadd beszélgessenek, én pedig közben hülyéskedtem meg táncoltam a többiekkel. Ittam is néhány pohár bort – meg talán 1-2 tequilát az ünnep kedvéért –, aztán kellemesen ellazult parti hangulatban odasasszéztam a kert végébe, ahol láttam, hogy River nekem háttal állva beszélget Rachellel. Én barom hozzádörgölőztem hátulról, és provokatívan a pulóvere alá csúsztattam a kezem. Forró bőr és feszes has az ujjaim alatt. Mmm… ez eddig oké. Ismerős, izgalmas érzés. A gátlásaim nagy része feloldódhatott az alkoholban, mert az ujjaim pajzánul tovább siklottak lefelé a hasán. Rachel vagány csaj, előtte nem szégyellem magam, de azért furcsálltam kicsit a nyers döbbenetet, amely kigyúlt a szemében, ahogy rám bámult. De még ekkor sem esett le. Aztán Jamie lassan oldalra fordította az arcát, és éjsötét tekintettel rám meredt. „Aztakurva” bukott ki belőlem önkéntelenül, az agyam leblokkolt, a kezem még mindig a pulóvere alatt. Ilyen még a büdös életben nem fordult elő velem. Soha nem tévesztettem össze őket. Most is csak a kert végi félhomály meg a tekintélyes mennyiségű vörösbor-tequila mix okozhatta a baklövésemet. Jamie egyenesen belebámult a képembe, és ha nem tudnám, hogy nehezére esik az érzelmeit arckifejezésekkel kommunikálni, azt mondanám, hogy döbbent volt. Nekem azonnal tűzvörösre váltott a képem szégyenemben, és igyekeztem gyorsan visszahúzni a kezem a tiltott helyről. Szédültem, és megbicsaklott a térdem zavaromban, mire Jamie utánam kapott, hogy hanyatt ne vágódjak. Ez volt az a pillanat, amikor hevesen imádkozni kezdtem, hogy egy meteorit épp oda csapjon be, ahol állok, és egyszerűen tüntessen el a föld színéről. Rachel kezéből kiesett a borospohár, és holtsápadt döbbenet ült ki az arcára. Amint ismét egyensúlyba kerültem, úgy ugrottam ki Jamie karjaiból, mint akit kígyó mart meg. „Honey”, suttogta, vagy inkább csak artikulálta a nevemet úgy, ahogyan egyes-egyedül csak ő szólít. Soha nem hív a rendes nevemen, kisgyerekkorunk óta Honey-nak nevez. Valami bocsánatfélét dörmögtem zavartan és idétlenül végigbukdácsoltam a kerten. Nekidőltem a nyitott teraszajtónak, hogy egy kis lélegzethez jussak, de amikor félve a kert végébe pillantottam, láttam, hogy Jamie még mindig engem fixál. Bemenekültem a házba, és egyenesen Rivert céloztam meg, aki a konyhában iszogatott néhány haverral. A nyakába borultam, mint valami rongybaba, és reszketve, tehetetlenül lógtam rajta. Komolyan nem lenne szabad ennyit innom! Rettenetes zavarban voltam, bár hármunkon kívül senki más nem volt tanúja a jelenetnek. Gőzöm sincs, mi lelt, de hirtelen elborított a kalandvágy, és Riv fülébe suttogtam, hogy; akarom, most rögtön. Ő rám bámult, és kajánul elvigyorodott.

– Itt? – kérdezte, és szemét körbefuttatta a vendégseregen.

– Fent, az emeleten – válaszoltam, és amennyire spicces állapotom csak engedte, elszántan megindultam a lépcső felé.

Hátrapillantottam, hogy követ-e, és nem csalatkoztam. Néhány pillanatig még a konyhaszekrénynek dőlve engem fixált, mint aki nem biztos benne, hogy komolyan veheti-e az ajánlatot, majd kiült az arcára az a bizonyos csibészes, magabiztos vigyor. Két lépéssel mögöttem termett, és a vállára vett. Innen már nagyon gyorsan ment minden. Nem is igazán emlékszem a részletekre, csak arra, hogy River régi szobájánál kötöttünk ki. Mire az ajtóhoz értünk, már nem volt rajtam a blúzom, és az ő farmerja is a térdére csúszott. Attól tartok, nem rajtam múlt, hogy nem a folyosón szeretkeztünk. Bevitt a szobába, és nevetve az ágyra dobott. Ha jól emlékszem, le se vetkőztünk rendesen, ruhástól tett a magáévá, olyan hevesen, hogy egyikünknek sem jutott eszébe a védekezés. Utána meg lihegve feküdtünk egy ideig az ágyon, és a plafont bámulva hallgattuk a kertből beszűrődő parti zajokat.

– Minden oké? – kérdezte egy idő után felém fordulva, azzal a gatyaszaggató vigyorral az arcán.

– Persze. Csak annyi, hogy összetévesztettelek a testvéreddel.

– Mi? – ráncolta össze a homlokát.

– Azt hittem, hogy ő te vagy.

– Mikor? Szex közben?

– Tökéletlen! – nyögtem fel, és hozzávágtam egy párnát. – Kint a kertben, az előbb.

– De hát nem is hasonlítunk.

– Tudom. Még soha azelőtt nem fordult elő ilyesmi velem.

– Mégis mi történt? – kérdezte, és érdeklődve felkönyökölt.

Szerettem volna kissé élét venni a valódi történésnek, ezért ezt mondtam:

– Átöleltem Jamie-t hátulról, mert azt hittem te vagy ott a kert végében, aki Rachellel beszélget.

– Ennyi?

– Ennyi, de nagyon kínos volt. Pláne Rachel előtt.

Összehúzta a szemét, a fejét oldalra billentette, és fürkészőn nézett rám.

– Csak nem azért izgultál fel ennyire, mert hozzábújtál a testvéremhez?

– Dehogy! Megőrültél? – kiáltottam elképedten fülig vörösödve, és felültem az ágyban.

– Nyugi, csak hülyéskedek – nevetett felszabadultan. Hanyatt vetette magát, és a kezeit összekulcsolta a feje mögött. – Egyébként sem lenne könnyű dolgod – biggyesztette le az ajkát elgondolkodón, de a hangja tele volt játékossággal. – Jamie-t imádják a csajok.

– Micsoda? Csak viccelsz, ugye?

– Miért viccelnék? – felém fordult, és felhúzta a szemöldökét. – Te talán nem úgy gondolod, hogy a testvérem nagyon jóképű srác?

– Tényleg az, de… akkor is – vontam meg feszélyezetten a vállam. – Ez az egész dolog az Aspergerrel... tudod, mire gondolok – pislogtam rá bizonytalanul. – Nem hiszem, hogy megkönnyíti a párkapcsolatot.

– Azt nem mondtam, hogy állandó barátnője lenne – válaszolta szórakozottan, és a hajammal kezdett játszadozni –, csak azt, hogy minden furcsasága ellenére ragadnak rá a nők. Valahogy vonzónak tartják. Titokzatosnak, érted?

– Hát nem egészen – vallottam be elmélázva, mert valóban nem értettem. Felé fordultam, és közelebb húzódtam hozzá. Rám mosolygott. – Szerintem anyád titokban pénzeli Jamie-t – folytattam összehúzott szemmel.

– Mi?

– Komolyan mondom. Már régóta az az érzésem, hogy Rose stikában pénzt ad neki, amióta Ian kidobta otthonról.

– Ezt meg honnan a francból veszed?

– Nem mintha közöm lenne hozzá vagy ilyesmi, de láttad a kezén az órát? Meg a drága ajándékokat, amiket neked meg anyádnak hoz? Az isten szerelmére, River, egy Louis Vuittont kaptam tőle szülinapomra. És ez a méregdrága kocsi?

– Baromság, Hannah! – fújt ki, és nevetve megrázta a fejét. – Komolyan azt gondolod, hogy anyám titokban pénzeli Jamie-t, amiből ő Rolexet meg BMW terepjárót tud venni magának?

Ahogy így kimondta, tényleg eléggé hülyén hangzott a dolog. Világos, hogy Rose nem adhatna titokban annyi pénzt a fiának, hogy az ilyen nagy lábon élhessen belőle. Arról nem is szólva, hogy Rose-nak sem állna módjában az ilyesmi, hisz itt már nem néhány százasról van szó. Kimondottan ostobának éreztem magam az előbbi feltételezésem miatt. Egyértelműen valami más van a dolgok hátterében. De mi?

– Gondolod, hogy…

– Hogy valami illegálissal foglalkozik? – nézett rám cinkos vigyorral.

Ledöbbentem.

– Hogy viccelhetsz ezzel? Nagyon nagy bajba kerülhet, ha egyszer elkapják valami razzián.

– Szent ég, Hannah! Rémeket látsz. Nem drogdíler, ha erre gondolsz.

– Honnan tudod?

Arcán továbbra is ott ült a jókedvű vigyor, ahogy megcsókolt, majd felállt az ágyról, és gombolni kezdte a nadrágját. Aztán a pólója után nyúlt, de én gyorsabb voltam. Magamhoz vettem a ruhadarabot, és kérdőn néztem rá.

– Honnan tudod?

Sóhajtva megvonta a vállát.

– Jamie-nek megvannak a zseniális oldalai. Te is tudod, hogy bizonyos dolgokban messze felette áll az átlagnak. A legtöbben nem tartanak sokat felőle az Asperger miatt, de én mondom neked, sikeresebb ember lesz belőle, mint akármelyikünkből. – Mivel még mindig nagy szemeket meresztve bámultam, kissé komolyabban folytatta; – Régóta bedolgozik különféle hackereknek. Már eddig több pénzt keresett a komputeres tehetségével, mint amennyit én valaha is fogok. Jamie-nek rengeteg pénze van, csak éppen szarik rá. Őt csak a probléma megoldása izgatja, és az, hogy ezzel mellesleg egy valagnyi pénz is keres, csak a ráadás. Ha itt valaki pénzel valakit, akkor Jamie az, aki szponzorálja anyánkat, arra mérget vehetsz.

– De ez nem…?

– Illegális? – mosolyodott el megint, és kivette a kezemből a pólóját. – Talán. Valószínűleg. De ha egyszer ehhez ért a legjobban.

– Használhatná a tudását például programozóként egy legális cégnél – vetettem fel naivan, mire River rám sandított.

– Úgy érted, nyolctól ötig egy irodában, tele emberekkel? És ugyan ki alkalmazná? Nincs is meg a megfelelő végzettsége. Ő teljesen autodidakta módon tanult meg mindent, és mostanra zseniálisabb, mint az összes, egyetemet végzett nagyfejű együttvéve. Nem, Hannah – rázta meg a fejét, és belebújt a pólóba –, Jamie-nek a saját útját kell járnia. Az is lehet, hogy saját céget alapít.

– Ez most komoly? – bámultam rá elképedve.

– Persze. Miért ne? – vonta meg a vállát, és felhúzott az ágyról. – De most jobb, ha lemegyünk, mielőtt anyám a keresésünkre indul.

– Aha – nyögtem bágyadtan, még mindig az új információt emésztgetve.

Őszintén fogalmam sem volt róla, hogy a dolgok így állnak. Jamie-ben valahogy mindig a segítségre szoruló – ahogy az értelmező szótár is megfogalmazza –, az autizmus enyhébb formájában szenvedő gyereket láttam, akit az állapota meggátol abban, hogy jól működő szociális kapcsolatokat alakítson ki. A francba is, úgy tűnik, elmulasztottam a felismerést, hogy Jamie időközben felnőtt férfi lett, aki a hátrányaiból zseniális módon előnyt kovácsol, és egy csomó pénz keres a tehetségével. Az est további részét az új felismerés okozta sokkos állapotban éltem végig, így aztán érthető, hogy totális módon elfelejtettem azt is, hogy az imént szexeltünk védekezés nélkül, én pedig épp a ciklusom közepe felé járok.

Ez a kínos felismerés ma reggel kólintott ismét fejbe, amikor a naptárra néztem. Most pedig itt zsibbadok a széken ülve, és lassacskán tudatosul bennem, hogy mekkora pácban vagyok. Legszívesebben elhúznám a csíkot, de nem tehetem, mert két vevő is nézelődik az üzletben. Ekkor Rachel lép be az ajtón, és mérgelődve csukja össze az esernyőjét.

– Átkozott ítéletidő. Csuromvíz vagyok. Esküszöm, ilyen még nem láttál, akkora szél van, hogy vízszintesen esik az eső – zsörtölődik, majd rám néz, és gyanakodva összehúzza a szemöldökét. Hozzám lép. – Valami baj van?

Tanácstalanul felpillantok rá, és sóhajtok. Ekkor kiszúrja a kezemben a csomagot, a szeme azonnal elkerekedik.

– Szent szar, Hannah! Csak nem?

– Nem tudom – nyögöm megviselten.

– Hogyhogy nem tudod? – guggol le mellém, és jobban szemügyre veszi a csomagot.

– Nem jött meg – sóhajtom.

– Na de… hiszen ez még ki sincs bontva.

– Egyszerűen nem bírom rávenni magam a tesztre. Mi van, ha…

– Van esély rá? – néz rám sandán, félrebiccentett fejjel.

– A szülinapi partin – bólogatok bűntudatosan. – Eléggé becsíptünk mind a ketten, aztán meg minden olyan gyorsan történt.

A parti említésére összerezzen egy pillanatra. Nyilván beugrott neki a nagy alakításom Jamie-vel. Összehúzott szemmel kérdezi:

– Te és…?

– Hülye! – nevetem el magam, és meglódítom a vállánál úgy, hogy guggoló helyzetében a földre csücsül.

Felsikolt, mire a vevők odakapják a fejüket. Bocsánatkérő tekintetet vetek feléjük, és felhúzom Rachelt a földről.

– Értem. Menj, és csináld meg a tesztet! Nagy valószínűséggel úgyis csak feleslegesen gyötröd itt magad. – Feláll, és most ő húz fel engem a székről. A lakáshoz vezető lépcső felé noszogat. – Gyerünk! Jobb, ha minél előbb túlesel rajta, én addig tartom a frontot. Nem kell visszasietned, pihend ki magad! Szarul nézel ki – ingatja a fejét, ahogy felfelé tol a lépcsőn.

– Kösz, Rach – pillantok le rá fanyar vigyorral.

– Bármikor – nyújtja ki rám a nyelvét, én meg kényszeredetten felbaktatok a lépcsőn, egyenesen be a WC-be.

#

Grand Canyon méretű szikla gördül le a szívemről, amikor meglátom, hogy a teszt negatív. A pánik lassan múlik, és a görcs kezd feloldódni a gyomromban. Még most sem értem, hogy lehettem ennyire idióta, de ezennel ünnepélyesen megfogadom, hogy ilyet az életben soha többet. Ezentúl tablettát fogok szedni. Azonnal hívom is a nőgyógyász számát, és megbeszélek egy időpontot. Míg telefonálok, megakad a szemem egy felbontott üveg vörösboron a konyhában, és töltök magamnak egy pohárral. Egy ideje itt állhat már, de most nem számít. Bármi megteszi, ami ellazít a sokk után. Azon filózom, felhívjam-e Rivert, hogy elmondjam neki az egészet. Nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet, végül is nem történt semmi. Minek idegesítsem? Persze azt is el tudom képzelni, hogy ő sokkal lazábban venné a dolgot, mint én. Az esküvőt nyár végére tervezzük, de meglehet, hogy egyszerűen előrébb hozná az időpontot, én meg ott állnék fehérben, nagy hassal az oltár előtt. Nem így képzeltem el az esküvőnket, az már biztos! De hála az égnek nincs miért pánikolni, hisz nem is vagyok terhes. A fotelben megakad a szemem a régi naplómon, amit vagy egy hete nem vettem a kezembe. Úgy döntök, Rivernek majd személyesen mesélem el a sztorit, ha visszajött, és inkább bevetem magam a fotelbe a pohár állott borommal, és találomra felütöm a naplót.

Naplórészlet, 1990. augusztus

A felnőttek tök hülyék. Mindegyik. Én nem szeretnék felnőtt lenni. Van olyan lány az osztályban, aki már úgy néz ki, mint egy felnőtt. Én nem akarok nagy ciciket. Remélem, nem fogok soha megnőni!

Naplórészlet, 1990. augusztus

Másik pszichológushoz kerültem. Szerintem ez a büntetés azért, mert nem akartam Mr. Morganről beszélni a terápián, meg azért is, mert nem eszem rendesen. Minden felnőtt azt mondja, hogy nagyon sovány vagyok, már hallani sem bírom őket. Csak a mami nem mondja. Ő csak szomorúan néz, és mindig a régi kedvenceimet főzi. Szerintem nem is vagyok sovány. River sem mondta, hogy az lennék. De az biztos, hogy ebben tényleg nagyon jó vagyok. Képes vagyok akkor sem enni, ha már nagyon éhes vagyok. Meg tudom állni, és ettől jó érzés tölt el. Most megint jók rám a tavalyi felsőim.

Naplórészlet, 1990. szeptember

Az új terápián szabad rajzolnom. Azt mondta a pszichológus (Mrs. Kent), hogy nem baj, ha nem akarok bizonyos dolgokról beszélni, de ha van kedvem, lerajzolhatom, amit érzek. Ez szerintem nagyon nehéz, ezért inkább csak azt rajzoltam le, ami eszembe jutott. Mrs. Kent nagyon szép kosztümöt viselt. Az jutott eszembe, hogy lerajzolom őt a csinos ruhájában, hadd örüljön! Nagy gallérja volt, és két gomb elöl. Mondjuk a színe nem annyira tetszett, de nem baj, mert a rajzomon úgy csinálom, ahogy szerintem szebb lenne. Úgy láttam, tetszett neki. A terápia végén ajándékozott nekem egy egész nagy vázlatfüzetet, amibe bármit belerajzolhatok, ha kedvem van hozzá.

Naplórészlet, 1990. november

Már a második füzetet rajzoltam tele. Szeretek rajzolni. Főleg ruhákat meg embereket, de egyszer lerajzoltam a házat is. Azt a nagy házat, amelyikben Morganék laktak. Lerajzoltam Mrs. Morgant, meg párat a gyerekek közül. Mr. Morgant nem tudom lerajzolni, mert egyszerűen nem emlékszem az arcára. Igaz, nem is akarok rá emlékezni. Furcsa, mert a kezére viszont emlékszem. A nagy kezét a gyűrűvel bármikor le tudnám rajzolni.

Nem megyek többé Hailey-ékhez. Senki nem beszél róla, de tudom, hogy a mami azért küld hozzájuk, mert ott talán jobban eszem. Nem érti, hogy tök mindegy, hol vagyok. Bárhol kibírom, hogy ne egyek.

Naplórészlet, 1990. december

Jamie ma az osztályban odaállt a padom elé, és hangosan megkérdezte, hogy miért nem eszem. Annyira lökött ez a fiú. Azt válaszoltam, hogy semmi köze hozzá, és kopjon le. Erre ő azt válaszolta, hogy; ennem kell, mert nagyon sovány vagyok, és ha így folytatom, hamarosan meg fogok halni.

Önkéntelenül könnyek gyűlnek a szemembe, amikor ezeket olvasom. Tekintetem az asztalon száradó sonkás szendvicsemre téved, és hirtelen furcsa, kellemetlen érzés tölt el. Nagyot nyelek, és elhessegetem magamtól a régóta nem érzékelt nyomasztó árnyakat. Kényszerítem magam, hogy egy nagyot harapjak a szendvicsből. Kicsit nehezen, de lenyelem, aztán újra harapok. Jó. Pont olyan finom, mint amire számítottam. Erre van szükségem ahhoz, hogy erősek maradjunk, én és a testem. Mindketten! Visszafordulok a naplóhoz, és találomra felütök egy későbbi oldalt:

Naplórészlet, 1996. június

Szerencsém van, épp senki más nincs a szobámban. A lányt, aki itt volt az érkezésemkor, tegnap hazaengedték. Hogy azért-e, mert gyógyultnak nyilvánították, vagy azért, mert menthetetlennek bizonyult, fogalmam sincs. Úgyhogy tulajdonképpen magaménak mondhatok egy privát szobát a klinikán. Rohadt nagy mázlista vagyok, mi? Bár nem olyan vészes a dolog, mint ahogy elképzeltem. A csoportterápia lassacskán még szórakoztat is. Arra legalábbis mindenképp jó, hogy megbizonyosodjam róla, vannak még nálam nagyobb lúzerek is. Ha csak arra a csajra gondolok, aki módszeresen és rendszeresen felvagdossa az alkarját, hogy aztán elélvezzen a látványra, ahogy a vére tócsába folyik a padlón. Nagyon durva dolgok vannak itt. Ehhez képest az, hogy nekem problémám van az evéssel, smafunak tűnik. Nem is értem, mit szaroznak itt velem. Az orvosom szerint az öngyilkosságnak több formája van. Az, hogy valaki felvágja az ereit, vagy telenyomja magát gyógyszerekkel, a dolog gyorsabb verziója. Amit én csinálok magammal, az is az öngyilkosság egy módja, csak a lassúbb fajtából. Őszintén szólva erre így még nem gondoltam. Sosem fogalmaztam meg konkrétan magamban, hogy öngyilkos akarnék lenni vagy ilyesmi. Egyszerűen csak bizonyos dolgokat nem tudtam hova tenni, és így visszanézve túl kicsi voltam, és túl egyedül ahhoz, hogy kezelni tudjam a történteket. Azt hiszem, a szüleim halálával kezdődhetett. A brutális sokk és a harag meggátolt az igazi gyászban. Aztán a Morganéknél töltött idő végleg betehette a kaput az akkori ’hamvas’ kilencéves lelkemnek. A nem evésbe is szinte észrevétlenül sodródtam bele. Gyűlöltem a nővé válás folyamatát, és hányingert kaptam a gondolatra, hogy egy férfiben szexuális gerjedelmet kelthet a testem látványa. (Kösz, te mocsok, perverz Steven Morgan. Remélem, megrohadsz elevenen!) Akkor már régóta nem tudtam örülni semminek, így katartikus élvezetet okozott a tapasztalat, hogy képes vagyok kontrollálni a testsúlyomat. Én irányítottam, és piszok jó voltam benne. Persze ez is csak vakvágány. Most már kapiskálom. River volt az első és egyetlen hímnemű, aki más, teljesen új érzéseket keltett fel bennem. Vele mindig jól éreztem magam, csakhogy akkorra már beszippantott a spirál. Azt hittem, én irányítok, közben pedig rég elvesztettem az irányítást a tetteim felett. Akkor már nem a nem evés volt a kihívás, hanem az, hogy valahogy leerőltessek némi kalóriát a torkomon. Nőietlenség-elérési misszió teljesítve. 39 kilóval utalt be a doki a klinikára, most meg enni tanulok, mint egy csecsemő. Ja, meg szeretni önmagamat, és megbocsátani apámnak és anyámnak, hogy értelmetlenül meghaltak. Na de van jó hír is. River ma meglátogat.

Basszus! Nagy gáz van otthon, én meg még azt hittem, én vagyok a legproblémásabb tinédzser a szomszédságban. River épp most ment el, jóval a látogatási idő lejárta után. A kertben bujkáltunk, hogy ne találjanak meg. Tutira kapok valami büntetést, de leszarom. Szóval a hírek: Jamie-t kirúgták a suliból. Komolyan beszarás. Feltörte az iskola számítógépes rendszerének a kódját, és az összes bizalmas adat nyilvánosságra került. River azt mondja, Jamie nem is tagadta, amikor szembesítették az egésszel. Inkább azt kezdte el magyarázni, hogy mennyire pofonegyszerű volt a dolog, és hogy hol vannak a rendszer gyenge pontjai, stb. Tipikus. Azonnali hatállyal felfüggesztették, és másnap a tanári értekezleten elhatározták, hogy kiteszik a suliból. Állítólag egy ellenszavazat volt csak. A számítástechnika-tanárt láthatóan lenyűgözte a tehetsége. Hatalmas cirkusz volt otthon Hailey-éknél, de Ian már nem tudja megverni úgy, mint régebben. Jamie túl gyors, és mostanra egyforma magas az apjával, viszont kidobálta a cuccait az ablakon, és megtiltotta neki, hogy hazajöjjön. Rose állítólag bőgött, mint a szamár, de persze ez sem segített a dolgon. Jamie most tényleg túl messzire ment. Aztán az igazi bomba akkor robbant, amikor az egyik tanár nyilvánosságra került privát iskolai fájljai között kiskorúakat ábrázoló meztelen fotók tűntek fel a neten. Nyilván lehetett a fickónak egy ’jóakarója’ a kollégák között, aki gondoskodott róla, hogy minél nagyobb nyilvánosságot kapjon az ügy. Lényeg, hogy a tiszteletre méltó tanár urat a rendőrség bilincsben vitte el az iskola épületéből. Állatira felment bennem a pumpa. Mért nem lehet kiszűrni az ilyen mocskos pedofilokat valami ’pedofiljelző’ teszttel? Mit tudom én, mondjuk rá kéne pisilniük egy tesztcsíkra, mint a terhességi tesztnél. Piros=pedofil, zöld=nem pedofil. Milyen dolog az, hogy rászabadítják az ilyen állatokat az iskolákra? Rohadtul kiakadtam.

Naplórészlet, 1997. július

River ma megint itt volt. Rengeteget dumáltunk, sőt együtt ebédeltünk. Tudom, hogy ez a normálisak világában nem nagy dolog, de egy ilyen pszichónak, mint amilyen én vagyok, igenis az. Szinte alig esett nehezemre. Valahogy jó hatással van rám, eltereli a figyelmemet. Egyébként is új hírek vannak. Jamie azóta sem lakik otthon, viszont a régi számítástechnika-tanára tanácsára Rose elcipelte valami specialistához, és tádáám: kiderült, hogy ő se normális. Hát ezt én megmondtam volna diploma nélkül is. Most vizsgálják, hogy pontosan mi a gikszer nála.

Ma bejött a mami, és valami hihetetlen csodakreációt csinált a hajamból. Az igazság az, hogy nem néztem tükörbe, amióta itt vagyok. Már állati hosszú a hajam, és legtöbbször csak lófarokba kötve hordom, hogy ne lógjon az arcomba. De ma kimenős napom van. Rivernek szülinapja volt tegnap, és azt kívánta, hogy menjünk el a British Museumba. Már látni sem bírom ezeket a fehér falakat, úgyhogy nincs olyan múzeum a világon, ahová el ne mennék, csak kiszabaduljak innen! A mami nem jött velünk, de azért örülök, hogy eljött, és kicsit rendbe szedte a fejemet. Ő mindig mosolyog rám és biztat, próbál pozitívan állni az egészhez. De amikor nem látja, hogy látom – például ma a tükörben, ahogy a hajammal foglalkozott –, akkor nagyon szomorú az arca. Tudom, hogy azt gondolja: ő a hibás, amiért idekerültem, mert nem tudott elég jól vigyázni rám. Biztosan vádolja önmagát, pedig nincs semmi oka rá. A baj már azelőtt megtörtént, hogy hozzáköltöztem volna, és ő mindig csodálatos volt velem. A legjobb nagymama, anyapótlék, akit gyerek csak kívánhat magának. És egyébként is, hogy a bánatba kezelsz helyesen egy kislányt, akinek épp meghaltak a szülei, és akit szexuálisan kihasznált egy aberrált állat? Az ilyenre nincs recept. Meggyőződésem, hogy ő mindent megtett, ami ebben a helyzetben megtehető. Borzasztó látni, hogy emészti magát, miközben próbálja leplezni a dolgot, hogy ezzel se terheljen engem. Azt hiszem, megmondom neki, hogy nem ő tehet róla. Igen. Beszélni fogok vele, és elmondok neki mindent. Elmondom, mi történt Morganéknél, hogy lássa, nem az ő hibája. De most irány a British Museum! Reszkessetek, múmiák!

A tegnapi kiruccanás a városba is bizonyította, hogy milyen rohadtuk elegem van már ebből a klinikából. Eszméletlenül jól éreztem magam, annak ellenére, hogy River elhozta Jamie-t is a múzeumba. Csak amikor megláttam, esett le, hogy természetesen neki is születésnapja van. Önmagához képest elég normálisan viselkedett. Kicsit furcsa volt, ahogy kullog mögöttünk pár méterrel, de legalább nem csinált jelenetet. River szerint egy haverjánál lakik, amióta Ian kidobta otthonról, de ő és Rose azért gondoskodnak róla, hogy ne legyen hiánya semmiben. Szóval szokatlanul csendes volt, lehet, azért, mert egy ideje ő is terápiára jár. Állítólag megvan a diagnózis, csak Riv nem akart előtte beszélni a dologról. Majd ha kettesben leszünk, elmeséli. Annál többet beszélt viszont ő, alig lehetett lelőni, nagyon vicces volt. Nem értem, hogy tudják ennyire felizgatni a hullák, koponyacsontok és törött edények. Arról beszélt, hogy szeretne egyszer elutazni hosszú időre, és mint egy felfedező, egy hátizsákkal bejárni a világ legeldugottabb részeit. Olyan helyekre eljutni, ahol még senki sem járt előtte. Hát ez nem lesz könnyű a 21. században. Antropológus és régész akar lenni. Megnéztem az értelmező szótárban, hogy az meg mi a bánat.

Antropológus: Az embertan tudósa. Micsoda? Nézzük tovább!

Antropológia: Az ember felépítésével, adottságaival, származásával foglalkozó tudomány. Az antropológia két fő területre osztható, nevezetesen a fizikai antropológiára, amely a hajdan élt és a mai ember fizikai, azaz testi tulajdonságaival foglalkozik, és a kulturális antropológiára, amely az emberi kultúrát vizsgálja.

Ez betette nálam a kaput. Ez a fiú nemcsak jól néz ki, de nagyon intelligens is. Kezdem zavarban érezni magam a saját terveimet illetően, ami jelenleg kimerül abban, hogy kikerüljek végre erről az átkozott klinikáról.

Riv ma elmesélte, hogy mi a nagy gebasz Jamie-vel. Asperger-szindrómája van. Helló, értelmező szótár. Asperger-szindróma: (gyakori rövidítése AS) neurobiológiai pervazív fejlődési zavar; az autizmus spektrumzavarok közé tartozó pszichiátriai kórkép. Az Asperger-szindrómára – az egyéb autizmus spektrumhoz tartozó betegségekkel ellentétben – jellemző a normális ütemű nyelvi fejlődés, valamint az átlagos vagy annál magasabb intelligenciaszint. Mindezek miatt felismerése is nehezebb, egyes becslések szerint az esetek 30-50%-át nem diagnosztizálták. (!) Számos A-szindrómás magától is képes felismerni azokat a dolgokat, amiben eltér a többi embertől, megtanulja leküzdeni hátrányait, és képes beilleszkedni a társadalomba akár anélkül is, hogy tudná magáról, hogy Asperger-szindrómás.

Azt a rohadt! Végig olvastam az egész kilenc oldalt, és teljesen telitalálat. Így visszagondolva ez azért Jamie legtöbb hülye dolgát megmagyarázza. Mondjuk azt nem, hogy akkor miért képes rám úgy bámulni, mint borjú az új kapura, de úgy kb. az összes többit igen. A doki szerint Jamie szerencsés (?), mert nála meglehetősen enyhe fokú a zavar, és vannak ennél sokkal durvább esetek. Ez magyarázza, hogy mitől ilyen hihetetlen számítógépes zseni, és hogy miért tud többet az autókról, mint a legtöbb felnőtt szakember, aki ezzel foglalkozik. Meg az is megvilágosodott, hogy miért nem értette soha a viccet, az iróniát és a csipkelődéseket. Mindent szó szerint értelmez. Nem érzi, hogy az egésznek a célja a szórakoztatás. Amit viszont a legkevésbé értek, az az, hogy mi a fészkes fenéért nem jöttek rá erre már sokkal hamarabb? Mennyi szartól megkímélhették volna, ha korábban kiderül, hogy beteg, és nem csupán egy ’rossz gyerek’, aminek a tanárok bélyegezték. River azt mondja, hogy az anyjuk már régen gyanított valamit, és szerette volna kivizsgáltatni, de Ian következetesen tagadta, hogy a fia zakkant lenne. Mindig azt hangoztatta, hogy nem kell ide orvos, mert a kölyök egyszerűen csak sunyi, és rossz természete van, amire a fegyelem és a nadrágszíj a legjobb orvosság. Konok tahó! Mármint Ian.

Hát itt tartunk. Nem én vagyok az egyetlen flúgos az utcában. Ja, és igen. Nekem is feltűnt, hogy az utóbbi időben gyanúsan sokat forgatom az értelmező szótárt. Rohadtul bonyolult az élet.

Naplórészlet, 1997. március

Állapotjelentés

√ Év: 16

√ Kiló: 45

√ Besokallási kvóta: 110% Irány haza!

Naplórészlet, 1998. április

Hatalmasat beszélgettünk a mamival. Bár amióta ismét itthon vagyok, ő is felszabadultabbnak látszott, azért mégis szerettem volna elmesélni neki mindent, ami régebben történt. Nekem ő a családom, Riveren kívül őt szeretem a legjobban világon. Azt akartam, hogy végre felhagyjon az önváddal. Igaz, hogy utálok erről beszélni, de az ő kedvéért elmeséltem a dolgot Steven Morgannel. Persze nem minden ocsmány részletet, hanem csak úgy nagyjából. Ebből a fosból ennyi is elég. Soha nem láttam még a mamit így sírni. Zokogott a tehetetlen dühtől és a fájdalomtól. Elmondta azt, amit eddig is tudtam, hogy a gyámhivatal nem engedélyezte, hogy apuék halála után azonnal hozzá költözzem. Először „gondosan meg akarták vizsgálni a körülményeket, és az összes szóba jöhető opciót az elhelyezésemre vonatkozóan”. Ezért aztán nagy bölcsen bedobtak az oroszlán barlangjába egy kis időre. Nyilván akkoriban ők sem tudták, hogy Morgan micsoda egy patkány, de bocsáttassék meg nekem, ha ezt a történtek tudatában nem veszem enyhítő körülménynek. A mami is sejtette, hogy valami borzalmas dolog történhetett velem, de nem mert előhozakodni vele, pláne azután, hogy még a pszichiáterek is ezzel nyüstöltek a terápián. Amikor látta, hogy mindig rosszabbul leszek, és egyre inkább magamba fordulok, felkereste a gyámhivatalt, és kivizsgálást kért Morganék ügyében. Akkoriban elutasították, és nem vették komolyan, ám később – és most ugrik a majom a vízbe! – megtudta, hogy visszavonták a Morgan családtól a nevelőszülői jogot. Minket erről nem értesítettek hivatalosan, de a mami végzett egy kis magánnyomozást, és kiderítette, hogy többen is bepanaszolták őket Steven Morgan megkülönböztetett érdeklődése miatt, amit a kislányok irányában tanúsított. Sokáig tartott, de végre kivonták a forgalomból a szemétládát. A mami nem mesélte el nekem ezeket egészen mostanáig, mert nem akart újra felzaklatni az emlékekkel, de én örülök neki, hogy tisztáztuk a dolgot. Határozottan jobban érzem magam, és remélem, hogy végre ő is túl tudja tenni magát a történteken. Ezen felbuzdulva elmeséltem az egész szutykos sztorit Rivernek is. Ki volt akadva ő is meg Rose is. Rose szerint könnyen meglehet, hogy Mr. Morgan is hasonló molesztálás áldozata volt gyerekkorában, mert az ilyenek, a trauma fel nem dolgozása miatt, gyakran maguk is ugyanabba a viselkedési sémába esnek bele, és zaklatókká válnak. Kár, hogy az én problémámon édeskeveset segít ez a tudat.

Naplórészlet, 1998. június

Úgy érzem magam, mintha egy mesébe csöppentem volna. Pedig nem képzelődöm, mert itt tartom a kezemben a fickó névjegykártyáját. „Mr. Jack Stewart – Diamond Modellügynökség.” Épp a parkban ültünk Riverrel, és kínait kajáltunk dobozból. Szegény eléggé borús hangulatban volt Jamie miatt. A tesója – állítólag – belekeveredett valami autólopási ügybe. Az utóbbi időben gyanúsan megnőtt az autólopások és -feltörések száma a környéken. A rendőrség újabban folyton razziáz éjszaka, mert polgári bejelentések érkeztek illegális autóversenyekről. Elég gáz, mert mindezek nagyon is Jamie-re vallanak, és nem lennék meglepődve, ha valóban köze lenne a dologhoz. Szerintem Riv is ettől tart, mert azt mondta, hogy valamelyik nap találkozott a testvérével – persze nem otthon –, és hatalmas véres forradás volt Jamie homlokán. Az egyik lábát is húzta, és amikor River rákérdezett, hogy mi történt, nem válaszolt neki. Jamie nem szokott hazudni, ehelyett túl nyíltan kimondja a dolgokat, még akkor is, ha azok kellemetlenek, és az emberek inkább meg sem hallanák őket. Ő ilyen. Nehezére esik füllenteni, ezért inkább nem szól semmit, és magába zárkózik, ha nem akar valamiről nyilatkozni. River azt mondja, hogy rossz társaságba keveredett. A gond az, hogy az ún. ’normálisak’ már az iskolában is kiközösítették, és nem akartak együtt lenni vele. Nem vagyok büszke rá, de ebbe a körbe én is beletartozom. Csakis azért viseltem el, mert River mindig magával hurcolta. Utáltam, hogy képtelen volt tiszteletben tartani a privát szférámat. Folyton a képembe mászott, és barátkozni próbált, én pedig következetesen elutasítottam. Ő mindig más volt, kilógott a sorból, és ezért kivetette magából a rendesek közössége. Az egyedüli haverok, akik elfogadták, és akik nem űztek gúnyt belőle, azok voltak, akik maguk is hadilábon álltak a társadalmi szabályokkal. A feketében járó, tetovált, füvet szívó, piáló és iskolából kimaradók társasága volt az egyetlen, amely befogadta. Ő pedig örült, hogy egyáltalán van olyan közösség, amelynek a tagjává válhat. Tinikorban ez – az odatartozás – nagyon fontos dolog, még egy aspergeres is szeretne valahová tartozni. Ezek a kölykök azonban lassacskán felnőnek, és már nemcsak cigit csórnak, hanem autókat törnek fel, és illegális versenyeket rendeznek éjszakánként, ahol hatalmas pénzek forognak. Szóval ő is attól tart, hogy Jamie komoly bajban van, nekem pedig fogalmam sincs, hogy segíthetnék. Szóval pont erről dumáltunk, amikor odajött hozzánk a tag a modellügynökségtől, és megkérdezte, hogy dolgoztam-e már fotómodellként. Először azt hittem, hogy gúnyolódik, és elvörösödtem, aztán mondtam, hogy nem. Erre ő előjött azzal, hogy modelleket keres egy tinidivat-fotózáshoz, és kimondottan nagy fantáziát lát bennem. Megkérdeztem tőle, hogy mégis hány évesnek néz? 17 vagyok, nem igazán az a tipikus serdülőkor. Erre ő azt válaszolta, hogy nem nézek ki többnek 14- nél. Hogy az a…! Komolyan azon filóztam, hogy picsán rúgjam ott helyben, vagy inkább bóknak vegyem a megjegyzését. Eléggé tanácstalan voltam, úgyhogy River vette el a névjegyet, és azt válaszolta a nevemben, hogy majd átgondolom a dolgot, és visszajelzek. Még hogy én? Fotómodell? Hazafelé végig poénkodtam az egészen, de River valahogy nem vette a lapot. Aztán az ajtóban egészen komoly lett, majd a frászt hozta rám, amikor azt mondta:

– Mikor néztél utoljára tükörbe, Hannah Logan?

– Én és a tükör nem vagyunk jóban – marháskodtam tovább.

– Akkor jobb lenne, ha mielőbb megtennéd, mert igen nagy meglepetés érhet.

– Hagyd ezt!

– Gyönyörű lány vagy, Hannah, és ha nem lenne ekkora büdös nagy önértékelési zavarod, akkor erre te is hamar rájönnél. Azt hiszed véletlen, hogy a fickó kiszúrt a parkban? Hát nem az. A jó életbe, Hannah, komolyan nem veszed észre, hogy néznek rád a srácok, akármerre megyünk?

Én meg csak álltam a küszöbön bénán, és alig hittem a fülemnek. Sosem éreztem magam szépnek, sőt, mindig is utáltam a testemet. Most meg ez. Aztán közel hajolt hozzám, és egyszerűen megcsókolt. Lassan, nagyon finoman és óvatosan. Én meg csak pislogtam a meglepetéstől, és alig kaptam levegőt. Nem mondom, hogy nem tetszett a dolog. Nagyon is finom volt a csókja, és ha őszinte akarok lenni, már egy ideje reméltem, hogy megtörténik. Régóta ismerjük egymást, barátok vagyunk, és River nagyon helyes srác. Állatira buknak rá a csajok, de ő eddig nem próbálkozott senkinél. Azt gondoltam, engem is csak havernak tart, sosem gondoltam, hogy tetszhet neki az anorexiás csaj a szomszédból. Lehet, hogy tévedtem? Csókolóztunk egy ideig, állati volt, aztán amikor vége lett, rám kacsintott, és a mosolyától megrogytak a térdeim. Azt mondta; holnap reggel találkozunk, és ezzel elhúzta a csíkot. Ezt most komolyan meg kell emésztenem, és ehhez szükségem van némi időre.

Elmeséltem a maminak a dolgot az ügynökséggel. Még csak meg sem lepődött túlzottan.

– Mégis mit csodálkozol annyira ezen?

– Már te is ezzel jössz? – forgattam a szememet, erre ő előkotorta a sminkes készletét, lenyomott a konyhaszékre, és elkezdett dolgozni az arcomon.

Egyszerű sminket csinált, csak egy kis púder, pirosító, halvány szemhéjfesték és fekete spirál. Aztán a tükör elé tolt, és úgy állt ott mellettem, kidüllesztett mellkassal, mintha épp most alkotta volna meg az évszázad műalkotását. Bevallom, tetszett a lány a tükörben, nem volt olyan sápadt és halovány, mint akit én ismerek. Rámosolyogtam, ő pedig visszamosolygott.

– Na látod! – mondta büszkén, én pedig átfogtam a nyakát, és alaposan összepuszilgattam. – Persze ez azért nem azt jelenti, hogy nem kell óvatosnak lenned az ilyen ügynököcskékkel. Alaposan le kell ellenőrizni, hogy miféle fotózásról is van szó.

– Na de mami! – ingattam a fejem huncutul.

– Ki tudja, miben sántikálnak ezek. Szép ígéretekkel szédítik a fiatal lányok fejét, aztán a végén egészen más dologról van szó. Az lenne a legjobb, ha nem egyedül mennél.

– River biztosan elkísér, ha megkérem.

– Nagyszerű, szívem.

Azt hittem, vége a leckének, de akkor még visszaszólt a folyosóról:

– És Hannah… Megérdemled!

Este kicsit barátkoztam a tükörképemmel. Elgondolkodtam azon, amit ma hallottam, és kritikusan vizsgálgattam magam egy ideig a fürdőszobában. Oké, a szám elég szép. Íves és vastag, de nem túlzottan. Szóval elmegy. A hajam, áhh, semmi különös. Barna és egyenes, és már ideje lenne egy alapos egészségügyi vágásnak. A szemem zöldesszürke, és egyértelműen túl nagy az arcomhoz képest. Azt mondják, csak a soványságom miatt tűnik ilyennek, és ha felszednék végre pár kilót, nem lenne ilyen ijedt őzike ábrázatom. Jobban megnézve a kulcscsontom tényleg olyan, mintha ki akarna ugrani a testemből. A combom meg… Na jó, hagyjuk!

Naplórészlet, 1999. Június

Helyzetjelentés

√ Kor: 18

√ Súly: 48 kg

√ Magasság 167 cm

√ Divatmagazinban megjelent képek száma: 15!!!!!

√ Gázsi: 500 £

Karrier: Végre rájöttem, hogy mit szeretnék csinálni. A divat- és stílustervezői főiskolára fogok jelentkezni.

River: Ő már régen tudja, hogy mit akar csinálni. Felvették az egyetemre. Antropológus, régész lesz.

Jamie: Nem láttuk már vagy öt hete, teljesen eltűnt a színről. Rose kerestetni akarta a rendőrséggel, de Riv lebeszélte róla. Nem lenne jó ötlet bevonni a zsarukat a kocsilopási és autóversenyes ügyek után. Aztán tegnap váratlanul feltűnt a házunk előtt egy tűzpiros, lapos sport kocsival. Majd összefostam magam, amikor kinyitottam az ajtót, ő meg ott állt lila karikákkal a szeme alatt és feldagadt szájjal. Mosolygott, legalábbis megpróbálta. A kezembe nyomott egy kicsi dobozt, amiben egy gyanúsan drágának látszó nyaklánc volt. Se köpni, se nyelni nem tudtam, és már épp azt fogalmaztam, hogy küldöm el udvarias szavakkal a bánatba, amikor a mami beinvitálta. Leültette a konyhába, és kaját csinált neki, meg fertőtlenítette a sebeit. Még mindig olyan hülyén bámult, mint régebben. Hiába pislogtam rá, és ráztam a fejem, mint egy ventilátor, a mami mégis megmutatta neki a divatmagazinos fotóimat, amire ő azt válaszolta, hogy, idézem: „Honey gyönyörű szép lány, Mrs. Logan. A leggyönyörűbb, akit valaha is láttam, és most már nem fog meghalni sem, mert újra eszik.” Na, ezt kapd ki! Szerencsére ekkor befutott River.

Később, amikor egyedül maradtunk, a mami bevallotta, hogy neki mindig is Jamie volt a kedvence. Szerinte kimondottan felüdítő, hogy a fiú olyan egyenesen, kertelés nélkül kimond mindent. „Nála mindig tudod merre hány óra” – mondta. Őt kimondottan szórakoztatja. Szerintem pedig néha azért nem árt egy kis ’ködösítés’. Nem kell mindig mindent az emberek képébe vágni. Valljuk be, a nyers igazság sokszor kényelmetlen és kellemetlen.

Dunsztom sincs, miért a Jamie-ről szóló bekezdés kerekedett a leghosszabbra. De most már futnom kell egy fotózásra. Müzlireklám. Hannah Logan kaját reklámoz. Itt a világvége.

#

Március

Piszok nagy forgalom van az üzletben. A Fashion Trend-cikk óta megkeresett egy másik divatmagazin is, hogy ők is írnának a butikunkról. Mi vagyunk „az év legsikeresebb kezdő divatvállalkozása”. Azóta nem győzzük ketten Rachellel. Nekem a tervezéssel is foglalkoznom kell, ő meg az összes bürokratikus és pénzügyi dolgainkat intézi. Ráadásul Rivernek igaza lett, Rach ismét összejött Dylannel. Nyilvánvaló, hogy ez a tény sem lendít az időbeosztási problémánkon. Napi 24 óra egyszerűen túl kevés, így muszáj volt felvennünk valakit, aki segít a kiszolgálásban. Aksel von Staffeldt, az újságíró ajánlotta az unokaöccsét, Svent, aki épp melót keresett az egyetem után. Állati helyes srác, és nagyon érti a dolgát. Úgy látom, szuper ízlése van, imádják a vevők is, és mindezt anélkül, hogy homoszexuális lenne. Csupa meglepetés az élet.

Úgy látszik, feltűnhetett a cikkben, hogy régebben modellkedtem, mert megint felkeresett a régi fotósom, hogy csinálhatnánk együtt valamit. Jól hangzik, csak nem tudom, hogy képes vagyok-e még ezt is beszorítani az időmbe. Az esküvő is rohamosan közeledik, és nagyon szeretném magam tervezni a ruhámat. De mikor? A fotózáson mindenesetre gondolkodom, mert csábító ajánlat. Egy divatkatalógus a kliens, és állítólag olyan antik hatású képeket akarnak, szépiatechnikával valahol kültéren. Izgalmasnak hangzik. Még meggondolom, mert most muszáj kicsit az esküvővel foglalkoznom. A leendő anyósom, Rose tényleg egy kincs, együtt járjuk be a lehetséges helyszíneket. River szerint hagyjuk az éttermeket, és legyen inkább olyan laza kerti parti hangulata az egésznek. Az egyik volt egyetemi haverjának van egy csinos kis birtoka valahol Brighton környékén. Állítólag nagy kerttel, álomszép kilátással a tengerre, és a rendelkezésünkre is bocsátaná a házat az esküvő helyszínéül. Nem hangzik rosszul, de azért előbb szívesen megnézném a saját szememmel ezt az álomvillát. Gyanakszom, mert túl szépen hangzik az egész. Azt hiszem, ezen a vasárnapon sort kerítünk egy kellemes kis brightoni kirándulásra.

#

Eldobom az agyam! Teljesen odavagyok, de látom, hogy Rivernek is fülig ért a szája. Ez a ház egy álom. Helyesebben nem is a ház maga, hanem a hely, a környezet. A kérdés eldőlt. Esküvői helyszín: √

A srác azt mondta, nem gond, csak legalább egy hónappal előre szóljunk, és akkor miénk a ház két napra. A hely Brightontól kissé keletre fekszik, fent a 100 méter magas, hófehér mészkő sziklák tetején. A terasz a tengerre néz, és van egy méretes kert, ahol szerintem bőven van hely 40-50 vendég számára. A kertet még egy kb. 30 méteres füves terület választja el a sziklák peremétől, ahol már csak a szakadék van, meg az Atlanti-óceán. A terület meglehetősen elhagyatott, csak néhány ház áll a közelben. Kicsit aggódtam, hogy nem fogja e zavarni a szomszédokat a szokatlan hangzavar, ami az esküvővel jár. A srác azt mondta, hogy itt a legtöbb házat csak nyaralónak használják, ezért nem valószínű, hogy a szomszédok pont ott lesznek. Ha pedig előre szólunk nekik, hogy mire számíthatnak, akkor amúgy sem lehet gond belőle. Legszívesebben már most ott töltöttem volna az éjszakát, de Rivernek mindenképp vissza kellett jönnie, mert hétfőn valami kulturális antropológuskutató, szuperagy professzor érkezik hozzájuk, akinek ő lesz a közvetlen kollégája az elkövetkező három hónapban. Nekem ez az egész antropológia dolog magas, de tisztelem benne, hogy már tiniként tudta, hogy mivel szeretne foglalkozni. Elszántan követte az útját, és meg is valósította az álmát. Szóval nagyon úgy tűnik, hogy néhány hónap múlva hozzá megyek az én szexi antropológus doktoromhoz egy lélegzetelállító kulisszájú brightoni strandház festői kertjében. Micsoda kilátások!

#

– Ez állati jól hangzik, de mit csinálsz, ha mondjuk… esik az eső aznap? – kérdi Rachel lepislogva a létra tetejéről, miközben épp a tavaszi dekoráció utolsó simításait végzi a kirakatunkon. Kissé hátrébb lépek, hogy még egy kritikus pillantást vessek az összképre, de az előző mondat szöget üt a fejembe. Basszus! Tényleg, mi van, ha esni fog az eső? Elvégre előfordulhat, hisz ez itt Anglia, és nem Dél-Spanyolország. Tanácstalanul felhúzom a vállam, és hátrapillantok Riverre, aki épp most jön ki a raktárból egy nagy dobozzal a kezében. Mivel ma korábban végzett – és Sven szabadnapos –, felajánlotta, hogy segít a tavaszi kollekciót elrendezni a polcokon. Haja kócosan lóg a homlokába, és pajkosan rám kacsint, amikor meglátja a tanácstalanságot az arcomon.

– Ha esik az eső, akkor vizesen házasodunk össze, bébi.

– Kretén! – köpi ki Rachel, és bár méltatlankodva ingatja a fejét, én azért felfedezek egy kis mosolyt a szája szögletében.

– Most miért? Nem lenne vicces, ha mind csuromvizesek lennénk, és az átnedvesedett menyasszonyi ruhád alatt láthatnám a...

– Hé! Állítsd le magad, doki! – sikítom nevetve, mert miután ledobta a dobozt a földre, felkap hátulról, és alaposan megpörget maga körül néhányszor.

Amikor végre letesz, úgy szédül a fejem, hogy megint a karjába kell kapaszkodnom.

– Csakhogy akkor nem te lennél az egyetlen, aki az átnedvesedett ruhám alatt mindent látna.

– A pimasz vendégeket egyszerűen lelökdössük a szikláról. Így rendben, hölgyem? – kérdi incselkedve, és megragadja a derekamat.

Magához húz, és a rádióból kicsengő édeskés dallamra lassú mozgásba kezd. Táncolunk az üzlet közepén, én teljesen belefeledkezem összetapadt testünk ringásába. Fejem a vállára hajtom, és az sem igazán tud kibillenteni saját kis idillemből, hogy közben élesen megszólal Rachel mobilja. Dylan hívja. Említette, hogy randijuk van ma este, meg hogy ünnepelnek valamit, de arra már nem emlékszem, hogy mit. Rach nem beszél túl sokat a kapcsolatáról Dylannel. Valahogy úgy érzem, hogy nincs meg benne az a lelkesedés, mint a legelején. Amióta újra együtt vannak, mintha csak alaplángon égne a szenvedély köztük. Nekem legalábbis úgy tűnik. Sajnálom Rachelt, de nem tudom, mit tehetnék érte. Nem mondhatnám, hogy nagy szakértő vagyok szerelmi kapcsolatok terén. Nekem River a legelső és máig az egyetlen barátom. Hamarosan a férjem lesz, így aztán nagy az esély rá, hogy ő lesz az utolsó férfi is az életemben. Ami köztünk van, az különleges. Ő a szeretőm, a barátom, a bizalmasom, és bizonyos értelemben a mentorom is. Nincs olyan intim dolog, amit ne tudna rólam, sok krízisen átsegített, amióta megismertem. Bizonyos szinten neki köszönhetem, hogy most az vagyok, aki, és nem egy pszichiátrián tengetem a napjaimat. Teljes szívből kívánom, hogy Rachel is megtalálja az ő River Hailey-jét, mert nagyon úgy néz ki, hogy Dylan nem az neki, akire igazán szüksége van.

– Mára befejeztem – sóhajt fel, miután letette a telefont, és a hátam mögé lépve megpaskolja a fenekemet.

Kissé elhúzódom Rivertől, és rámosolygok.

– Oké, babszi. Szép estét! Holnap Sven kezd, nekem pedig jelenésem van a fotózás miatt.

– Az már holnap van? Szent ég! Mikor jössz be? – kérdi, miközben belebújik a kabátjába, és a táskájában kotorászik a kulcs után.

– Fogalmam sincs, mikor végzünk, de majd hívlak, rendben?

– Nem fogsz elkésni? – gonoszkodik vele River, arra utalva, hogy végre hagyjon már magunkra minket.

Kicsit megemelem a térdemet figyelmeztetésül, mire ő óbégatva összegörnyed. Rachel a szemét forgatja, egy puszit dob nekem, Rivernek pedig az ujját mutatja, majd kilép az üzletből a kinti szürkületbe. River, mint aki csak erre várt, hevesen csókolni kezdi a nyakamat, és az ölébe emel. Szemem sarkából észreveszem, hogy járókelők lesnek be a kivilágított üzletbe, és nagy szemeket meresztve figyelik a kis magánelőadásunkat. Tudom, hogy őt ez nem igazán zavarja, de én nem szeretem az ilyesmit.

– Le kéne kapcsolnunk a villanyt.

– Minek? – sóhajtja a számba, de azért megindul velem a kapcsoló felé. – Mára elég a melóból. Foglalkozz egy kicsit szegény, elhanyagolt vőlegényeddel!

– Ó, te szegény – nevetek fel, és szorosan kapaszkodom a nyakába, ahogy megindul velem felfelé a lakásba vezető lépcsőn.

Érzem, ahogy forró lehelete a nyakamat égeti, és ahogy légzése egyre gyorsabb és zaklatottabb lesz. Nincs kétségem afelől, hogy mik a tervei velem, és egy csepp kifogásom sincs ellene… amikor hirtelen az agyamba villan egy kellemetlen gondolat. A fenébe, teljesen kiment a fejemből a menzeszem.

– River! Hé, bébi, figyelj! – nyögöm, és ujjaimmal a hajába szántok.

– Hmm? – mormolja, de valahogy nincs az az érzésem, hogy teljes mértékben a mondanivalómra koncentrál.

– Elfelejtettem, hogy… szóval az a helyzet, hogy megvan.

Forró tenyerével a fenekemet támasztja, a blúzom egyik gombja a fogai között, miközben lassan, ködös tekintettel az arcomba néz. Szétnyíló, szexi ajkai közül kiesik a gomb, és úgy fürkész, mintha azt próbálná megállapítani, hogy szórakozom-e vele.

– Most csak viccelsz, ugye? – dörmögi, és reménykedő kis mosoly jelenik meg a szája sarkában.

A pokolba is, bárcsak úgy lenne! Minimum annyira be vagyok gerjedve, mint ő, és eszemben sincs viccelni. De azt gondoltam, mégiscsak jobb, ha most szólok, és nem közvetlenül a cél előtt. Beharapom az alsó ajkam, és vállamat megvonva nemet intek a fejemmel.

– Bassza meg! – tör ki belőle, és kissé elhúzza magát tőlem. Homloka a vállamra bukik, és hatalmasat sóhajt, miközben leenged a földre. Lélegzete lassacskán megnyugszik, és egy szinte ártatlan puszit nyom a homlokomra. Ettől furcsa csalódottság tölt el, ami nyilván nem az ő hibája, hisz én állítottam le. Nekem kicsit több időre van szükségem, míg összeszedem magam, de nála már minden oké. Rám villantja világhírű mosolyát, és magához húzva finoman megcsókol.

– Azért legközelebb kicsit előbb szólj, ha kérhetem! – vigyorog, és a hűtőhöz lép a tejesdobozért.

– Bocs.

– Rántotta? – kérdi lazán, miután szemügyre vette a hűtő szegényes kínálatát.

– Aha – bólogatok túlzott lelkesedés nélkül, de River szemében ekkor már újabb pajkos szikra lobban.

Céltudatos mozdulataiból ítélve, amivel nekiáll feltörni a tojásokat, arra következtetek, hogy ma ő a séf, és nekem csak a közönség szerepe jut. Magamhoz veszem a félbehagyott esküvőiruha-tervet, amely az asztalon hever, és homlokráncolva tanulmányozni kezdem. Arcomon érzem a tekintetét, de nem nézek rá. Talán őt próbálom büntetni egy el sem követett hibáért, vagy egyszerűen csak feszült vagyok az elmaradt szex miatt, nem tudom. Lehet, hogy a hormonjaim szórakoznak velem. River közben elkészül a rántottával, és egy tányérra halmozza az ételt. Széles mosollyal mellém telepszik, és kiveszi a kezemből a tervet. Miközben felém nyújtja az egyik villát, szemében olyan huncutság csillog, hogy biztosra veszem, mondani akar valamit. Lenyel egy hatalmas falatot és ragyogó arccal felém fordul.

– Van egy hatalmas ötletem, édes.

– Sejtettem, hogy van valami – fürkészem kissé gyanakodva.

– A nászutunkról van szó.

– De hiszen még az esküvő sincs egészen letisztázva, te meg már a nászúton agyalsz?

– Ugyan! A legfontosabb dolgokban már megegyeztünk. A nászút pedig úgyis az esküvő legizgalmasabb része, nem gondolod? – kacsint hamiskásan, mire nevetnem kell. Igaza van.

– Háát, remélem!

– Szóval… emlékszel a tervemre az alkotói szabadsággal kapcsolatban? – mondja, ujjaival idézőjelet rajzolva a levegőbe.

Bizonytalanul bólintok, Nem mintha nem emlékeznék a tervére, hogy szeretne egy hosszú, föld körüli utazást tenni hátizsákos turistaként. Már tizenhat éves kora óta emlegeti a dolgot. Tisztában vagyok vele, hogy ez milyen fontos neki, csak épp azt nem értem, mi köze ennek a nászutunkhoz. Elmém legalábbis makacskodik megérteni az összefüggést.

– Tudom, hogy az esetemben nem igazán lehet még alkotói szabadságról beszélni, de arra gondoltam, miért is ne kötnénk össze a két dolgot egymással.

– A két dolgot?

– A hátizsákos utazgatást a nászutunkkal. Kellemest a hasznossal – vigyorog cinkosan.

– És ebben az esetben az nászutunkat a kellemes vagy a hasznos kategóriába sorolod? – kérdem szemöldökfelhúzva.

– Egyértelműen a kellemesbe, bébi.

– Megtisztelő – fújok ki durcásan, mire az ölébe von, és csábítóan a nyakamba csókol.

– De most komolyan! Tudod, hogy már tinikorom óta álmodom erről az utazásról. Senkivel nem osztanám meg szívesebben az élményt, mint veled. Gyere el velem, Hannah! Tűnjünk el együtt egy évre!

– Egy évre? – sóhajtom kábultan, mert továbbra is érzékien harapdálja a fülcimpámat, ami a legkevésbé sem könnyíti meg a józan gondolkodást számomra.

– Nem szeretnél elutazni velem?

– Persze hogy szeretnék elutazni veled, de egy év rengeteg idő. Te is pontosan tudod, hogy ez nem ilyen egyszerű. Ott van az üzlet.

– Az üzlet remekül fut, és Rachel képes elboldogulni néhány hónapon keresztül nélküled is.

– Terveznem is kell, hogy folyamatosan tudjuk biztosítani az anyagot az új kollekciókhoz.

– Tervezni tudsz utazás közben is, és elküldheted a terveket online.

– Mégis, hogy gondoltad? – bámulok rá elkerekedett szemmel. – A földön ülve, a porban, valamelyik chilei hegyi piac közepén készítem majd a téli kollekciót?

Hatalmasat sóhajt, hátradől, és szemét a plafonra emeli. Hirtelen elszégyellem magam, amiért ennyire negatív vagyok. Hiszen ez a dolog a dédelgetett álma már gyerekkora óta, és végül is nem édes, hogy pont velem akarja megosztani?! Kedveskedve átölelem a nyakát és hozzádörgölődzöm, olyan bocsánatkérő módon.

– Ne haragudj, csak kissé sokkolt a dolog. Adj egy kis időt, hogy átgondoljam, rendben?

A haragja sosem tart sokáig, ő egyszerűen ilyen. Most is hamar megenyhül, és a szeme már mosolyog, amikor megint rám néz.

– Rendben. De ígérd meg, hogy komolyan gondolkodni fogsz rajta! Egy év nem a világ, és így sokkal különlegesebb nászutunk lenne, mint ha csak kifeküdnénk valahol egy luxushotel medencéjének a partjára.

– Mi bajod a luxushotelekkel? – bámulok rá tettetett döbbenettel.

– Semmi, cicám! De lefogadom, hogy egy vad sátorozás az Amazonas mentén ezerszer emlékezetesebb élmény lenne, mint meglátogatni az Eiffel-tornyot.

Persze értem, hogy mire gondol, de nekem az előzőekről mégis azonnal a szúnyogok, malária és böhöm nagy anakondák jutnak az eszembe. Rásandítok, és látom, hogy ragyog az a szívdöglesztő képe. Nem vagyok képes rá, hogy kiábrándítsam. Inkább engedek az érzékeim csábításának, és hosszan megcsókolom. Érdekes, hogy a legtöbb dologban annyira egy hullámhosszon vagyunk, de ha az utazás kerül szóba, ő és én mégis két külön világ. Én könnyen le tudnék mondani a vadvízi evezésről és az erdőben való sátorozásról egy kellemes hotelszoba, zuhany vagy egy metropolisz nyüzsgő bolhapiaca kedvéért. Ő pedig imádja a féktelen kalandokat. Következetesen ragaszkodik a legegyszerűbb utazási formákhoz. Hátizsák, autóstop, sátor, tábortűz stb. Évekkel ezelőtt egyszer így utazták be Észak-Európát Jamie-vel. A lehető legkevesebb pénzzel, a lehető legtávolabbra. Szerintem én a valagnyi készpénzen kívül még három hitelkártyát is vinnék magammal a biztonság kedvéért. Nem állítom, hogy nem élvezném az olyan különleges helyek látványát, mint például a… Titanic roncsai vagy a maja városok romjai. De én nem vágynék messzebbre Észak Írország tengerpartjának titokzatos szirtjeinél. Tökéletesen le lennék nyűgözve így is. Egyszerűen szükségem van egy bizonyos szintű biztonságra. Az is igaz persze, hogy ha Riverrel utazom, akkor nem lenne mitől félnem. Lehet, hogy itt az ideje kilépnem a magam kis komfortzónájából, és kockáztatni valamit? A francba is, földhözragadt egy tyúk vagyok! És mindezt huszonhárom évesen.