A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nic Pizzolatto: Galveston

Scribner, New York, 2011

Fordította: Roboz Gábor

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Text copyright © 2010 by Nic Pizzolatto

Hungarian translation ©  Roboz Gábor, 2014

Hungarian edition©  GABO Kiadó, 2014

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-995-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Amynek és Allegrának

Hányszor feküdtem így esővert idegen fedél alatt, hazagondolva.{1}

egy

Egy orvos képeket készített a tüdőmről. Tele volt hópelyhekkel.

Amikor kisétáltam a rendelőből, a váróteremben ülők egytől egyig hálásnak tűntek, hogy nincsenek a helyemben. Mi minden tükröződik az ember arcán.

Éreztem, hogy valami nem stimmel, mert pár nappal korábban két emeleten át üldöztem egy fazont, és nehezen ment a légzés, mintha súlyzó lett volna a mellkasomon. Már hetek óta elég keményen piáltam, de tudtam, ennél többről van szó. A hirtelen belém hasító fájdalomtól olyan pipa lettem, hogy eltörtem a fickó kezét. Csak úgy köpködött, aztán reklamált Stannek, hogy szerinte túlzásba estem.

De én mindig is ezért kaptam munkát. Mert túlzásba esem.

Mondtam Stannek, hogy fáj a mellkasom, mire elküldött egy orvoshoz, aki lógott neki negyven ronggyal.

Amikor kiléptem a váróteremből az utcára, elővettem a cigisdobozt a kabátzsebemből, és elkezdtem összegyűrni, de aztán úgy döntöttem, nem most fogok leszokni. A járdán állva rágyújtottam, de nem ízlett, és a füstről az jutott eszembe, hogy pamutszövettel van kibélelve a mellkasom. Az utcán buszok és autók vonszolták magukat, a napfény tükröződött üveg- és krómfelületükön. A napszemüvegem mögül kicsit olyan volt, mintha a tenger fenekén lennék, és a járművek halak volnának. Elképzeltem egy jóval sötétebb, hűvösebb helyet, és a halakból árnyékok lettek.

Dudálás riasztott fel. Leléptem a járdáról, és leintettem egy taxit.

Loraine járt a fejemben, egy nő, akivel valaha együtt voltam; eszembe jutott, hogy egyszer hajnalig beszélgettünk a galvestoni parton, és figyeltük az olajfinomítók sűrű fehér füstjét, amely úgy kanyargott a távolban, akár egy napba vezető út. Ez tíz-tizenegy éve lehetett. Azt hiszem, Loraine túl fiatal volt hozzám.

Már azelőtt forrt bennem a düh, hogy megláttam volna a röntgenfelvételeket, mert kiderült, hogy a csaj, akire az utóbbi időben a barátnőmként gondoltam – Carmen –, viszonyt kezdett a főnökömmel, Stan Ptitkóval. Stan kocsmája felé tartottam, hogy beszéljek vele. Túl sok értelme mondjuk már nem volt. De az ember akkor is az, aki, ha hóvihar tombol a mellkasában.

Nem mintha megúszhatnánk élve, de azért reménykedünk, hogy nem kapunk határidőt. Eszem ágában sem volt beszélni a tüdőmről Stannek, Angelónak vagy Lou-nak. Nem akartam, hogy rólam dumáljanak a bárban, amikor máshol vagyok. Hogy kiröhögjenek.

Ujjlenyomatok piszkították be a taxi ablakát, odakint közeledett a város északi része. Vannak helyek, amelyek egyből megnyílnak az ember előtt, de New Orleansra soha nem gondoltam kapuként. A város olyan volt, akár egy elsüllyedt üllő, és az évek során megőrizte sajátos atmoszféráját. A nap újra és újra felbukkant az épületek és tölgyfák között, az arcomat felváltva érte fény és árnyék, mintha egy stroboszkóp lógott volna a távolban. Eszembe jutott Carmen segge, és ahogy a válla felett rám mosolyog. Még mindig gondoltam rá néha, bár ennek semmi értelme nem volt – tudtam, hogy egy szívtelen ribanc. Amikor összejöttünk, Angelo Medeirasszal volt együtt. Úgy is fogalmazhatnék, hogy tőle vettem át. Most meg Stan nője volt. Angelo is Stannek dolgozott. Azzal sikerült csitítanom a sértettségemet, hogy eljátszottam a gondolattal, Carmen többekkel is reszel Stan háta mögött.

Próbáltam kitalálni, kinek beszélhetnék a tüdőmről, mert valakinek akartam. Mi tagadás, jó szar ilyen hírt kapni, ha az embernek dolga van.

A kocsmát szimplán Stan Bárjának hívták, bádogtetős téglaépület volt rácsos ablakokkal és behorpadt fémajtóval.

Lou Theriot és Jay Meires ült bent, meg pár másik ember, akiket nem ismertem, vén szivarok. A csapost George-nak hívták. A bal füléből gézdarab lógott ki. Megkérdeztem tőle, hol van Stan, mire a fal melletti lépcső felé biccentett, amely az emeleti irodába vezetett. Az ajtó zárva volt, úgyhogy felültem az egyik bárszékre, és rendeltem egy sört. Aztán eszembe jutott, hogy haldoklom, ezért inkább egy Johnnie Walker Blue-t kértem. Lou és Jay épp arról dumáltak, hogy valami gond van az egyik bukméker szervezettel. Ezt onnan tudtam, hogy a húszas éveim elején jó darabig én is ebben utaztam, ismertem a zsargont. Abbahagyták a beszélgetést és rám néztek, észrevették, hogy hallgatózom. Nem mosolyodtam el, sehogy sem reagáltam, úgyhogy folytatták, de most sokkal halkabban, a fejüket is lehajtották, hogy még véletlenül se halljam őket. Soha nem szíveltek igazán. Carmen pincérnőként dolgozott itt, már azelőtt ismerték, hogy összejött volna Stannel, és szerintem az ő nevében fújtak rám.

Azért sem kedveltek, mert soha nem sikerült igazán beilleszkednem a helyi közösségbe. Stan a korábbi főnökétől, Sam Ginótól örökölt meg engem, ő pedig Harper Robicheaux-tól, és főleg az én hibám, hogy az itteniek soha nem fogadtak be teljesen. Digó módra gondolkodtak a divatról – melegítő vagy francia galléros ing, hátranyalt haj –, én meg mindig is farmert hordtam fekete pólóval, dzsekivel és cowboycsizmával, a hajamat hátul megnövesztettem, és a szakállamat se nyírtam. A nevem Roy Cady, de Gino hatására mindenki elkezdett Meláknak hívni, és a mai napig ez megy, nem éppen kedvességből. Kelet-Texasból származom, az Arany Háromszögből, és a helyi srácok mindig is taplónak tartottak, amivel nincsen semmi gond, mert közben félnek tőlem.

És hát soha nem akartam megmászni a céges létrát.

Mindenesetre Angelóval mindig jól kijöttem. Úgy értem, még a carmenes dolog előtt.

Kinyílt az iroda ajtaja, és Carmen lépett ki rajta; megigazította a haját, kisimította a szoknyáját, és amint meglátott, ledermedt. Aztán Stan jelent meg mögötte, és miközben hátul begyűrte az ingét a nadrágjába, lesétáltak az emeletről. A lépcső csak úgy nyikorgott, és Carmen még azelőtt rágyújtott, hogy leért volna az aljára. Elsétált a bárpult másik végéig, és rendelt egy Greyhound koktélt.

Gondoltam rá, hogy beszólok neki valami csípőset, vissza is kellett fognom magam.

Leginkább azért haragudtam, mert tönkretette a magányom. Már jó ideje elvoltam magamban.

Mármint, ha akartam, össze tudtam hozni egy nőt, de alapvetően egyedül voltam.

Most meg valahogy nem volt oké az egyedüllét.

Stan biccentett Lou-nak és Jaynek, majd odajött hozzám és azt mondta, Angelo és én ma este dolgozni fogunk. Meg kellett erőltetnem magam, hogy úgy tűnjön, smakkol ez a felállás. Stannek ferde polyák szemöldöke volt, amely szirtként árnyékolta be apró szemét.

A kezembe nyomott egy cetlit, és azt mondta: – Jefferson Heights. Meglátogatjátok Frank Sienkiewiczet.

Rémlett a név, valami elnök vagy volt elnök lehetett, vagy a helyi dokkmunkás szakszervezet ügyvédje.

A rakodómunkások elvileg szövetségi vizsgálat alatt álltak, az a hír járta, hogy rendesen szemmel tartják őket. Szállítmányoztak ezt-azt Stan partnereinek, és a pénzekből életben tarthatták a szakszervezetüket, de igazából csak ennyit tudtam róluk.

– Senkinek se legyen komoly baja – mondta Stan. – Ez most nem kell. – A székem mögött állt, egyik kezét a vállamra tette. Soha semmit nem tudtam kiolvasni a szemöldöke alatt megbújó gombszeméből, a sikere titka valószínűleg az volt, hogy az arca minimális könyörületességet sem tükrözött – széles, szláv arccsont egy kozák fosztogató hajszálvékony szája fölött. Ha a szovjeteknek tényleg voltak olyan embereik, akik tűzforró ruhafogast dugtak fel egyes szerencsétlenek húgycsövébe, azt az ilyen Stanislaw Ptitko-szintű fazonok csinálták. – Csak az kell, hogy Sienkiewicz képben legyen. Hogy fogja fel, csapatban játszik. Ennyi.

– És ehhez kell nekem Angelo is?

– Vidd csak el. Elővigyázatos vagyok. – Hozzátette, hogy mielőtt felszedem Angelót, ugorjak be Gretnába, intézzek el egy begyűjtést. – Aztán ne csússz el – tette hozzá, és a kezemben lévő Johnnie Walker felé biccentett.

Ezután ledöntött egy feles Stolit, és visszacsúsztatta a poharat a csaposnak. A George fülében lévő gézdarab közepén sárga folt virított. Stan igazából nem nézett rám, miközben kisimította a nyakkendőjét és odavetette: – Stukkert ne.

– Mi?

– Emlékszel arra a tavalyi kamionosra? Nem kell az nekem, hogy valaki golyót kapjon, mert valaki más nem bír magával. Úgyhogy neked és Angelónak is mondom: a fegyvert hagyjátok otthon. Nehogy aztán kiderüljön, hogy mégis vittetek.

– A fazon ott lesz?

– Igen. Egy szeretetcsomagot küldök neki.

Ezzel elsétált, de Carmen mellett megállt; keményen megcsókolta, és megcsavarta a mellét, mire valami barbár szándék kezdett formálódni bennem. Aztán kisétált a hátsó ajtón, Carmen meg unottan ücsörgött és bagózott tovább. Átgondoltam Stan megjegyzését a fegyverdologról.

Ami azért elég fura volt.

Carmen mogorván nézett rám a bárpult túlsó végéből. Lou és Jay kiszúrta, és egyből elkezdték mondani neki, hogy Stan milyen higgadtnak tűnik, amikor vele van. Be kellett látnom, hogy ez igaz, és az egész kezdett kicsit szurkálni, a szívem mélyén szégyen gyötört. Lehajtottam a JW-t, és rendeltem még egyet.

Carmennek világosbarna, hosszú haja volt, amelyet kontyba fogva hordott; csinos arcán megkeményedett a bőr, az alapozó szépen felgyűlt a kis barázdákban, amelyek csak egészen közelről látszottak. Egy elfogyasztott koktél után hátramaradt pohárra emlékeztetett, és a kiürült pohár szívében összetört lime-héj ült jégkockákon.

Szerintem a férfiak azért voltak oda érte, mert csak úgy vibrált a testiségtől. Elég volt ránézni, és az ember tudta – ez a nő mindent bevállal. Ami szexi, de igazából kiállhatatlan.

Tudtam, mi mindent vállalt be; olyasmikről is tudtam, amikről Angelo nem. Hogy egyszerre többekkel csinálta. Egy alkalommal felajánlotta, hogy bevonhatnánk még egy csajt, kicsit forróbb lenne a hangulat.

Az ilyesmi nem az én világom. Akkoriban valamennyire romantikus alkat voltam, de most már látom, ez mennyire tévút volt.

Szerintem Carment inkább az árulás fűtötte, mint a szex. Mintha lett volna valamilyen rendeznivaló számlája.

Azt állította, hogy egy alkalommal megütöttem, de ezt nem hittem el. Szeretett színészkedni, és a drámát többre tartotta az igazságnál.

Bár beismerem, a kérdéses éjszakára vonatkozó emlékeim elég hézagosak.

Lou a bárban valami ilyesmit mondott neki: – Te aztán tudod, hogyan kell boldoggá tenni egy férfit.

– Senki sem mondhatja, hogy nem próbálkozom.

Ezen mindannyian nevettek, és a gerincem tövében elrejtett .380-as mintha izzani kezdett volna. De ez sem rakott volna helyre. Egyszerűen csak dühös voltam, és nem akartam úgy meghalni, ahogy az orvos előre jelezte.

Leraktam néhány bankjegyet a bárpultra, és kisétáltam. Pár estével korábban szétcsaptam magam tequilával, és itt hagytam a furgonomat. A ’84-es, böszme F–150-es érintetlen volt. Ekkor 1987-et írtunk, és a korabeli modelleket sokkal jobban szerettem: szögletesek voltak és köpcösek, súlyos járgányok, nem olyan játékautók, mint a maiak. Áthajtottam a Pontchartrain autópályán, a rádiót nem kapcsoltam be, a gondolataim méhszárnyakként rebegtek.

Gretna. A Franklin utcán eszembe jutott, vajon mikor lesz az, hogy utoljára csinálok valamit. Miközben elhúztam a fák mellett, a szélvédőről visszaverődő napsugarak egytől egyig kikövetelték, hogy becsüljem meg őket, de nem állíthatom, hogy így tettem. Megpróbáltam elgondolni, milyen lehet nem létezni, de ehhez nem volt elég fejlett a képzelőerőm.

Ugyanaz a fojtogató kilátástalanságérzés fogott el, mint tizenkét-tizenhárom éves koromban, amikor végignéztem azokon a hosszú gyapotföldeken. Augusztusi reggelek a vállamra vetett vászonzsákkal, a lovon ülő Mr. Beidle az edzősípjával irányítja a menedékben lakó srácokat. A feladat végtelenségének nyomorult gondolata. A nem nyerhetsz érzése. Miután egy hétig szedtem a gyapotot, először akkor vettem észre a kezemen lévő bőrkeményedéseket, amikor elejtettem egy villát, és rájöttem, hogy semmit sem érzek az ujjbegyeimmel. Ahogy most végignéztem kérges ujjaimon, a rám törő dühtől még erősebben szorítottam a kormányt. Úgy éreztem magam, mint akit átvertek. Aztán eszembe jutott Mary-Anne, az anyám. Gyenge volt; okos nő, aki ostobaságot kényszerített magára. De ma nem volt szükség arra, hogy ő járjon a fejemben.

Megtaláltam a címet, amelyet Stantől kaptam, igazi pöcegödör-állapotú háztömb volt egy sor raktárépület mellett; kopott, telegraffitizett téglák, magasra nőtt fű és pirók ujjasmuhar lepte el a szomszédos üres telket. A parkolóban az utolsókat rúgó tragacsok, a levegőben olaj és forró szemét bűze, ami folyton New Orleans körül kering.

12-es számú lakás. Második emelet. Ned Skinner.

Elhaladtam egyszer az ablaka előtt, és benéztem. Sötét volt, nem láttam mozgást. Becsúsztattam a kezem abba a zsebembe, ahol a bokszeremet tartottam, és továbbmentem a függőfolyosón. Aztán lesétáltam a földszintre, megkerültem a házat, és ellenőriztem a hátulra néző ablakait. Szellő rezgette a magas fűszálakat.

Visszamentem a lakáshoz, és bekopogtam. Az egész épület elhagyatottságot sugárzott; minden reluxa le volt engedve, sehonnan sem hallatszott tévé vagy rádió. Egy ideig vártam, körbenéztem, majd a rugós késemmel nekiestem a zár körüli keretnek. Olcsó fa volt, könnyen szilánkosodott.

Besurrantam, és becsuktam magam mögött az ajtót. Kis kéró volt, alig pár bútor, és mindenütt szemét, gyűrött újságok és régi lóverseny-eredménytáblázatok, gyorséttermi csomagolópapírok, egy tárcsás tévé, betört képernyővel. Kiürült, márkás vodkásüvegek álltak a pulton. A trehányokat mindig is utáltam.

A helyiség bűzlött, mintha áporodott lehelet, izzadság- és húgyszag keveredett volna. A fürdőszobán penész és kosz osztozott, a csempét keményre száradt ruhadarabok borították. A hálószobában csak egy matrac volt, és vékony, megsárgult takarók összegabalyodva. A szőnyegen összegyűrt lovitáblázatok szanaszét, akár levágott virágok.

Az ágy mellett bekeretezett fénykép hevert, lefordítva. Felvettem – egy barna hajú nő volt rajta egy kisfiúval; mindketten egész aranyosak voltak, mosolyogtak, a szemük csillogott. A fotó jó pár éves lehetett. A nő frizurája és ruhája alapján lehetett sejteni, ráadásul a papír is vastagabb volt, mint amilyeneket ez idő tájt használtak, bőrszerű textúrája volt, és maguk az arcok is kifakultak az évek során. Bevittem a nappaliba, lelöktem egy pizzásdobozt az egyik székről, és leültem. Még egyszer megnéztem a fényképet, aztán a lakást is. Éltem már ilyen helyeken.

Szemügyre vettem, hogyan mosolyognak a fotón.

Ekkor valami elsiklott mellettem, valamilyen érzés vagy tudás, de nem tudtam igazán megragadni. Valami, amit egyszer régen ismertem vagy tudtam, egy emlék, amely nem akart napvilágra jönni. Nyúltam érte, de kicsúszott a kezemből.

Pedig annyira közel volt.

A reluxa felől érkező fénysugarak régimódi börtönrács csíkokat festettek rám. Sokáig vártam a széken, de a férfi csak nem jelent meg. Annak fényében, ami később történt, a várakozásra egy idő után határvonalként kezdtem gondolni, amely mindkettőnk életét átszelte.

Ekkor még így is alakulhattak volna a dolgok, de aztán úgy alakultak.

Angelóval aznap este nyolckor találkoztam, a Tchoupitoulas utcáról nyíló Kék Lóban. Ez amolyan motorosbár volt, itt mindig is jobban otthon éreztem magam, mint Stan kocsmájában.

De előbb elugrottam a lakókocsimhoz. Eszembe jutott valami: kicsit talán paranoiás gondolat, de amikor Stan közölte, hogy ne vigyünk magunkkal fegyvert, elkezdtem agyalni, vajon miért mondta ezt, amikor én igazából profi vagyok, talán még csak nem is végrehajtó. És egyáltalán, mi szükségem volt Angelóra? Arra gondoltam, Stan biztosan rám akarta küldeni. Lehet, hogy mindketten ki akartak csinálni valami carmenes dolog miatt. Mondjuk, azt hitték, hogy vertem. Vagy csak nem akarták hagyni, hogy szabadon járjak-keljek, miután egy ideig dugtam. Vagy valami.

Lényeg, hogy nem volt valami jó érzés. Hiába kérdőjeleztem meg, hogy okos dolog-e hallgatni az ösztöneimre, tudtam, úgyis ezek fognak irányítani. Úgyhogy elraktam a rézbokszerem és az összehajtható gumibotom, a kedvenc Colt Mustang .380-asomat pedig a csizmámba dugtam. Plusz a felkaromra csatoltam egy rugós kést. Már évek óta nem használtam, úgyhogy megolajoztam egy kis kenőanyaggal, és dzsekiben kipróbáltam; amikor elfordítottam a csuklóm, a penge úgy a kezembe lőtt, akár egy fagyos villám.

Angelo mindenesetre meglepett, amikor találkoztam vele a kocsmában. Megfordult a bárszékén, és kezet nyújtott. Gyászos, akasztottkutya-arckifejezése volt, úgyhogy csak lekezeltem vele, és nagyon vigyáztam, hogy ne fordítsam el a csuklóm.

– Felkészültél? – kérdeztem.

– Ezt hadd fejezzem be. – Visszafordult a bárpult felé, és beleivott a szódás whiskey-jébe. Magas homloka és gyérülő kefehaja volt, fekete kocogóruhájában pont úgy kilógott a közegből, mint én Stan kocsmájából. Mellé ültem, és bámulni kezdtem az üvegeket.

Dühös szomorúsággal nézett rám – máshogy nem tudom mondani –, mintha képtelen lenne a seggén ülni, nem tudna mit kezdeni magával, csak dobolt a lábával és piszkálta a körmét. Aztán kapcsoltam.

– Baj van? – kérdeztem.

– Tudsz Stanről és Carmenről?

– Persze.

Mogorván nézett rám.

– Faszom – mondtam. Még egyszer végignéztem az üvegeken, és eszembe jutott a rákom. – Egy dupla Johnnie Walker Blue-t.

Az ital negyven dollárba került. Forró volt és jól csúszott, a melegség szétáradt a mellkasomban, és mintha életre keltette volna.

– Ez nem… – motyogta Angelo.

– Mi?

– Hogyan lehet… Csak így… Miért? Pont vele? Te is tudod, milyen sztorik keringenek róla.

– Azért Carmen nem egy úrilány. Gondolkodj már. Mégiscsak egy kurva.

– Ne mondd ezt. Semmi szükség rá, hogy így beszéljünk róla.

– Akkor ne is beszéljünk róla. – A szemem sarkából láttam, milyen morcosan néz rám.

A másik, amit a férfiak szerettek Carmenben, az volt, hogy okos, vagy legalábbis ravasz, és belelát a fejükbe. Nem lett volna korrekt leírni annyival, hogy üresfejű lotyó. Szerintem sok fazon azt gondolta, Carmen okosabb nála, és ez valahogy izgató lehet. Felhajtottam a fantasztikus whiskey maradékát, és megperdültem a széken.

– Mehetünk?

Már arra számítottam, hogy beszól valamit, de csak sóhajtott és beletörődőn bólintott, aztán lekászálódott a székről. Kellett egy kicsit dolgoznia az egyensúlyán. Eddig fel sem tűnt, hogy ennyire betintázott, és kezdtem aggódni a Jefferson Heights-i fazon, Sienkiewicz miatt.

– Te vezess – mondta.

A furgonom megrázta magát, akár egy ázott kutya, és életre kelt; a rádióbemondó épp arról beszélt, hogy Jim Bakkert, a tévés prédikátort kizárták a gyülekezetből. Angelo úgy ült mellettem, mintha leeresztett volna. Még egyszer ellenőriztem a címet, aztán elindultam a Napoleonon észak felé, a 90-es út irányába.

Angelo előrehajolt, és kikapcsolta a rádiót.

– Emlékszel… – kezdte kásás hangon. – Emlékszel, amikor pár éve nekiestünk azoknak a srácoknak, akik az Audubon Parkban árultak?

Pár pillanatra elgondolkodtam.

– Aha – mondtam aztán.

– Apám. Volt az a gyerek, aki elkezdett sírni. Emlékszel… Basszus, nem is csináltunk vele semmit. Erre elkezdett zoko… – Kuncogott.

– Emlékszem.

– „Ne már, légyszi, máshogy nem tudom fizetni az iskolát.”

– Ja.

– Te meg erre: „Ez az iskola.” – Elhallgatott, és kihúzta magát a széken. – Emlékszel arra a táskára?

– Még szép.

Ez úgy öt évvel ezelőtt történt, nem sokkal azután, hogy csatlakoztam Stan bagázsához. A gyereknek volt egy hátizsákja, benne négyezer dollárral és negyedgrammos kokaintasakokkal.

– Emlékszel, mit csináltunk? – kérdezte Angelo.

– Odaadtuk Stannek.

– Aha. – Felém fordult, a keze ernyedten hevert az ölében. – Tudom, hogy te is arra gondoltál, amire én. Hogy felezzük el, és ne szóljunk Stannek.

A szélvédőn fényszórósugarak csillantak.

– De nem bíztunk egymásban – folytatta erőtlen hangon. – Mindkettőnknek eszébe jutott. De nem bíztunk egymásban.

Rápillantottam, és vettem egy mély levegőt.

– Mire akarsz kilyukadni?

Vállat vont.

– Nem tudom. Csak… csak gondolkodtam. Mármint, érted. Mit tudok felmutatni? Mit tudsz te felmutatni? Negyvenhárom vagyok, baszki.

Mintha valami haveri együttérzésre számított volna, pedig ehhez szerintem nem volt joga. Meg eleve szánalmas volt hallgatni ezt a dagadt digót, amint próbál beszélni az érzéseiről, de nincs meg hozzá a szókincse.

Nyöszörög itt nekem az életéről, miközben már készül a koporsóm.

– Inkább kapd össze magad, jó? – mondtam.

– Öhh.

Kibámult az ablakon, én meg beraktam egy Billy Joe Shaver-kazettát, amiről tudtam, hogy Angelo utálja, de egy árva szót sem szólt.

Kicsit bűntudatom volt, mert valami olyasmit terveztem, hogy az este folyamán nyakon szúrom, de ez olyan lett volna, mint megrugdosni egy nyomorékot. Ahhoz jó ok kell.

Én azért hiszek a korrekt játékban.

Ha például megkapom valakinek a nevét egy cetlin, az azért van, mert az illető csinált valamit, hogy a cetli hozzám kerüljön. Valamit, amit nem kellett volna.

Szóval, Angelo csak bámult ki az ablakon és sóhajtozott, mint valami kamaszlány, én meg azt éreztem, hogy a hangszórókból lüktető fémes gitárzene bizsergeti a fogtömésemet. Egy idő után megtaláltam a címet – egy Viktoriánus stílusú ház volt a Newman sugárúton, amelynek kertjét kovácsoltvas lándzsás kerítés szegélyezte. Párszor megkerültük a telket, egyre távolabbi utcákon, hogy biztosan lássuk, megfigyelik-e. A furgont a Centralon hagytam, hogy a kertek alatt osonjunk a házhoz.

Ellenőriztem a cuccaimat, és begyűrtem a símaszkomat a kabátzsebembe. Angelo már elkezdte felvenni a sajátját, amikor szóltam neki, hogy várja meg, míg odaérünk, amit ugyan magától is tudott, de úgy viselkedett, mint aki a cipőfűzőjét sem tudja bekötni. Már azon gondolkodtam, szólok neki, hogy inkább várjon meg a kocsiban. Persze úgyis hiába mondtam volna, úgyhogy mindketten átmásztunk a kerítésen. Csak egy utcalámpa égett a Newmanen, kicsit lejjebb attól a háztól, ahová tartottunk. Nem hallottam kutyaugatást, és odabent koromsötét volt.

Szóltam Angelónak, hogy megkerülöm a házat, ő meg kopogjon be elöl.

Felhúztam a maszkot, megkapaszkodtam két oszlopban, és átlendültem a kerítés felett, aztán átkeltem egy kis kerten, amelyben kövekkel kirakott tavacska bugyborékolt; a hang idegen volt, de megnyugtató. Felmentem a lépcsőn a hátsó ajtóig, és akkor bele se gondoltam, de igazán észrevehettem volna, hogy nem volt se mozgásérzékelő lámpa, se bármiféle biztonsági berendezés. Nem tűnt fel, hogy az utcában lévő házak közül egyedül ez borult sötétségbe.

De siettem. Éreztem, hogy whiskey-s leheletem beszorult a maszk alá, és hallottam, ahogy fojtott hörgésem belevegyül a kis tó bugyborékolásába. Pár pillanatig csak álltam az ajtónál, és hallgatóztam.

Meghallottam, hogy Angelo a ház túloldalán kopog, és vártam; megütötte a fülem, hogy valaki odabent a bejárati ajtóhoz közelít. Hátraléptem, előkaptam a gumibotom, és elszámoltam háromig. Aztán a csizmámmal berúgtam az ajtót, és a fa széthasadt.

Feltartott gumibottal, vakon rohantam be a sötétségbe. Valami kemény csapódott a koponyámnak, és a sötétség kivörösödött.

Aztán kiesett valamennyi idő.

Akkor ébredtem fel, amikor valaki a padlóra lökött; migrén gyötört. Nem volt rajtam a maszk, és láttam, hogy Angelo velem szemben ül. Az arca csatakos volt a vértől, és egyik kezével épp az orrához nyúlt. A hallban voltunk, amelyet mustársárgára színezett egy apró fali lámpa, ami a narancssárga üveg alatt épp csak pislákolt. A tapéta vörös volt. Egy férfi állt mellettem, és egy másik Angelo mellett. Egyrészes fekete ruhát és símaszkot viseltek, és hangtompítós kézifegyvert szorongattak. Fekete mellény volt rajtuk kidudorodó zsebekkel, és leharcolt katonai bakancs. Igazi profiknak tűntek. Amikor rám szegezték a tekintetüket, láttam, hogy olyan kicsi és fagyos a szemük, mint Stannek.

Az Angelóhoz közel álló elnézett a fal mellett, és lépteket hallottunk. Aztán mintha egy nő nyüszített volna valahol. Csípős lőporszag terjengett a levegőben, némi szarszaggal vegyülve. Körbenéztem.

A szomszéd szobában egy oldalára fordított test hevert, feltehetően Sienkiewiczé. Az inge nedvesen csillogott.

Újabb vinnyogást hallottam, azt hittem, Angelótól jön, de miután kitisztult a látásom, észrevettem, hogy a tőlem balra lévő, sötét helyiségben egy lány ül egy széken. Annyi fény még pont vetült az arcára, hogy lássam, elkenődött rajta a smink. Átkarolta magát, és remegett.

Összeraktam a képet, és megértettem, Stan miért nem akarta, hogy fegyvert hozzunk magunkkal. Angelóra néztem, de zavarodottnak tűnt, a szeme nedves volt és élettelen, csak bámulta a vért, ami az orrából csöpögve összegyűlt a tenyerében.

Léptek közeledtek, majd megjelent egy férfi, aki épp becsatolta az övét. Hóna alatt vastag dossziét cipelt tele papírokkal, az öltözéke olyan volt, mint a másik kettőnek: keményvonalas. Miután megigazította a nadrágját, kivette az övéből a stukkerét.

– Állítsátok fel őket. – Furcsa akcentusa volt, nem amerikai, de nem is európai.

– Mi ez az egész? – harsogott Angelo. – Kik maguk? – Az egyik férfi lekevert neki egyet a fegyvere tusával, mire a szája elé kapta a kezét, és vonaglani kezdett a padlón.

A székben ülő lány egyre gyorsabban és hangosabban vette a levegőt, mintha fuldoklott volna.

A férfi, aki bevitt egyet Angelónak, a hajánál fogva talpra cibálta. A mellettem álló a tarkómhoz nyomta a pisztolya hangtompítóját, és azt dörmögte, hogy álljak fel.

Lassan felegyenesedtem, miközben a fazon végig rám szegezte a fegyvert. Éreztem, hogy kiürítették a zsebeimet, és a .380-ast is kivették a csizmámból. Angelóra pillantottam. Egy kis húgytócsában állt. Szűkösen voltunk, ráadásul elvették tőlünk a fegyvereinket.

Az ilyen helyzeteket nem szokás megúszni.

Angelót az egyik falhoz lökdösték, aztán méricskélni kezdték, mennyi hely van közte és a szomszéd helyiségben heverő Sienkiewicz között. Talán úgy próbáltak elrendezni minket, mintha megöltük volna egymást, de nem tudhattam biztosan.

A mellettem álló férfi a halántékomra vágott, aztán előrelökött, én meg úgy tettem, mint aki elbotlott, és fél térdre estem.

Amikor talpra ráncigált, hátranyúltam, és a nyakába döftem a rugós kést. Forró vér fröcskölt az arcomra és a számra.

A pengét benne hagytam a nyakában, és mögé bújtam, míg a másik kettő fegyvert rántott. Az egyikük rám lőtt, de csak egy kis vakolatot szedett le a falról; a másik Angelóra, levitt egy darabot a fejbőréből, és a szerencsétlen térdre rogyott. Aztán mindketten engem kezdtek lőni. A golyók mintha sűrített levegős fegyverből származtak volna, és egytől egyig a harmadik férfiba fúródtak. A lövésektől rángatózott, a nyakából még mindig kiállt a penge.

A fegyverem közvetlenül előttem volt, a fickó övébe tűzve. Kirántottam, felemeltem, és a vérgejzíren át lőni kezdtem a közelebb lévő férfira.

Célozni nem volt időm, és az artéria-szökőkúttól már alig láttam, de eltaláltam a torkát, mire rángatózni kezdett, vaktában leadott még egy lövést, és összerogyott.

Életemben nem lőttem még így.

A másikat meg, aki eltalálta Angelót, a haverja lőtte le, miközben összeesett. A hónaljába kapta a golyót, magzatpózba zsugorodott és a falhoz préselődött. A fegyvere pár méterre került a csizmájától.

Angelo teste ekkor került a padlóra, az oldalára zuhanva puffant a szőnyegen.

Az utolsó, még életben lévő férfi előbb a fegyverére nézett, majd a lábára, aztán rám, pont, amikor fejbe lőttem.

Ez az egész úgy öt másodperc alatt zajlott.

Füst ülte meg a helyiséget, akár köd a reggeli tájat. Angelo arcának felső része hiányzott, a maradék vértől és könnytől fénylett. Elhánytam magam. A székben ülő lány hangosabban, nyöszörögve kezdett sírni.

A három fekete ruhás a padlón hevert, vékony füstcsíkok szálltak fel a testükből. A penge úgy állt ki az egyik nyakából, akár egy nagyra nőtt tüske, spriccelő vére a narancssárga fényben festéknek tűnt.

Az árnyékban ülő lány tágra nyílt szemmel nézett maga elé, és reszketett. Elhaladtam mellette, és átkeltem a folyosón.

Fényt láttam az egyik hátsó szobában, és elindultam felé. Egy meztelen nő nyúlt el az ágyon, amely az éjjeliszekrényen lévő olvasólámpa fényében zöldnek tűnt. A lepedők véresek voltak, a nő torkán és combján csúnya zúzódások virítottak. Fiatal volt, bár nem annyira, mint a széken ülő lány. Visszamentem hozzá, és azt mondtam: – Állj fel. Nem foglak bántani.

Meg se moccant. Nem nézett rám, nem is pislogott. Hagytam, hadd üljön még pár másodpercig, míg letörlöm a vért a szememről.

Észrevettem, hogy a dossziéban hozott papírok szétszóródtak a hall padlóján, itt-ott csontszilánkok kerültek rájuk. Leguggoltam és összeszedtem a lapokat, aztán elindultam a hátsó ajtó felé, de megálltam. A lány még mindig nem mozdult meg.

Viszont meglátta az arcomat. Megpaskoltam, majd a karjánál fogva felhúztam a székről.

– Kelj fel. Velem jössz.

– Mit fogunk csinálni? – motyogta.

– El kell húznunk innen.

– Hová?

– Nem tudom.

Most először néztem meg alaposan az arcát. Fiatalabb volt, mint gondoltam. A sminkjét ügyetlenül vitte fel, túlzásba esett, úgy nézett ki, mint amikor a papírra borul a tinta. Szőke, nagyon rövid haja volt, elkenődött sminkje ellenére szinte gyereknek tűnt, és volt ott még valami más is, valami, amit néha Carmen szemében is észre lehetett venni – nyomot hagyott rajta az önvédelmi ösztön és a súlyos döntések sora. Persze lehet, hogy ezt csak képzeltem. Bármit is láttam meg, épp csak átsuhant rajtam, akár egy ösztön vagy egy érzés.

– Gyere velem – mondtam. Amikor még erre sem mozdult meg, az arcába nyomtam a pisztolyt.

Előbb a csőre meredt, aztán rám. A halvány narancssárga fényben nem tudtam volna megmondani, milyen színű a szeme. A padlóra nézett. Aztán térddel előre lekászálódott a székről, és guggolva elkezdte áttúrni a három férfi zsebeit, akiket megöltem. Gondoltam, biztosan pénzt keres, vagy valamit, amit elvettek tőle. Ezt díjaztam, mert megerősítette a sejtésem, hogy gyakorlatias lány.

Végig arra vártam, mikor kezdődik el a szirénázás. Odaléptem az ablakhoz, és kinéztem, de az éjszaka higgadtnak és gondtalannak tűnt. Miután a lány átnézte a zsebeket, a szomszéd szobából begyűjtött egy nagy retikült, és belepakolt pár dolgot. Aztán heves, éber tekintettel elém állt.

– Vonda – mondta. – A barátnőm, Vonda.

Elindult a folyosón a hálószoba felé, de megragadtam a csuklóját, és megráztam a fejem.

– Nem akarod te azt látni.

– De…

A karjánál fogva kirángattam a hátsó ajtón, aztán át az utcán és be az árnyékok közé; még mindig arra számítottam, hogy a 90-es autópálya felől megszólalnak a szirénák. Az orrom tele lett a vér és a lőpor szagával, és éreztem, hogy az arcomra száradt a vér. Levettem az ingem, keményen megdörzsöltem az arcom, és kifújtam az orrom. Átkeltünk a kertek között, keresztül a fák foltos árnyékain, és eltűntünk a sötétségben.

Amikor a furgonhoz értünk, betuszkoltam a lányt, és elindítottam a motort. A berregésbe Billy Joe hangja vegyült, és az összhatástól elmosolyodtam. Eszembe jutott, ha elmondtam volna Stannek, mit tudtam meg az orvostól, erre az egészre talán nem is kerül sor. Talán úgy döntött volna, hogy a természetre bíz.

Pár másodpercig csak ültem, és fültől fülig vigyorogtam. Ezzel valószínűleg megijesztettem a lányt, mert az ablakhoz lapult, és végig a padlót nézte, miközben eltolattam a padkától és az autópálya felé kanyarodtam.

Utólag azt mondom, biztos nem csak azért vittem magammal a lányt, mert meglátta az arcomat. Elvégre mit számított ez? Haldokoltam. Meg amúgy is, levághattam volna a hajam és a szakállam. A hajamat eleve azért növesztettem meg, hogy ha beüt a krach, lenyírom, és az egész arcom megváltozik.

Azt hiszem, volt egy pillanat abban a hallban, a narancssárga fény, a füst, a vér, a fülemben csengő pisztolylövés hangja, az adrenalintól feszülő állam – volt valami a lány arcában, a félelemben és gyászban, ugyanaz az érzés járt át tőle, mint korábban abban az üres lakásban: felbukkant valami, amit elfelejtettem, de még mindig rezonált, valamilyen kitörölhetetlen emlék, valamilyen hiány.

Különben meg később kiderült, hogy a lány is kelet-texasi.

Azt mondta, Raquel a neve, de mindenki Rockynak hívja. Jól megrémült, az emberek nagy része egy ilyen élmény től bekattant volna, de ő csak szövegelt, akár egy Bali-seregély. Ha jól sejtettem, már egy ideje megtanulta, hogy mindennel együtt lehet élni.

– A vezetéknevem Arceneaux. – Úgy ejtette, hogy Arson, oh. – Meg fogsz ölni?

– Nem. Többször ne kérdezd meg.

A Metairie-ben lévő lakókocsimhoz hajtottunk. Egy darabig a lakókocsitelep szélén parkoltunk a sötétben várakozva, de kívülről úgy tűnt, senki sem járt az otthonomban. Nem láttam idegen járművet. Sem fényt az ablakban. Úgyhogy beléptünk. Rocky ment elöl, a lámpákat lekapcsolva hagytam.

– Te itt laksz?

– Fogd be.

Elgondolkodtam, vajon a kommandósoknak mennyi ideje kellett volna jelentkezniük Stannél. A lakókocsin kívüli világ szinte gyanúsan nyugodt volt; a lakókocsiparkot körülvevő tölgy- és juharfák lombozata meg se rezzent, némán magasodtak a dobozházak fölé a mozdulatlan levegőben; ugyan több járműben égett a villany, mozgást egyiknél sem érzékeltem. Senki sem haladt el az ablakok előtt, a fény tompa ragyogása megvilágította az ágakkal, műanyag játékokkal és kerékgumikkal teli saras terepet. Felkapcsoltam az előszobában a lámpát.

A pisztolyomat a szennyvízülepítő fedelén hagytam, szappannal megmostam a kezem és a karom a fürdőszobai mosogatóban, majd végignéztem, ahogy a tűzforró víz rózsaszín örvényben eltűnik.

Lecseréltem az ingem egy tisztára, és a szekrényből kivettem egy kis páncéldobozt, hasonlót azokhoz, amiket a bankban szoktak széfnek használni. Valamivel több mint háromezer dollár volt benne, meg jogsi és útlevél, amiket évekkel ezelőtt fabrikáltam. Így készültem a nyugdíjas éveimre. Az egyik polcról levettem egy .380-as lövedékekkel teli dobozt, egy tiszta rendszámtáblát, még pár ruhát, és mindent behajigáltam egy régi, leselejtezett katonai táskába.

A lány a nappali egyetlen foteljében, egy jókora lábtartós karosszékben ült; szinte minden este itt aludtam el. Körülötte kiürült High Life sörösdobozok serege szállta meg a padlót: szó szerint sereg, mert egy késsel apró csíkokat vágtam ki a dobozokból, hogy lehajtható karjaik legyenek, a tetejüket pedig úgy állítottam be, hogy fejre emlékeztessenek. A barkácsolást akkor végeztem, amikor az Apacs erődöt néztem, és kissé kellemetlen volt, hogy a lány látta az eredményét. A karosszék szemben állt a tévémmel és videómmal, mellettük ott sorakozott a videokazetta-gyűjteményem.

– Sok filmed van – mondta Rocky. – De bútoraid nincsenek. – Tekintete végigvándorolt a szőnyegen állomásozó sörösdobozokon.

A pisztollyal intettem neki.

– Nyomás vissza a furgonba. Gyerünk.

– De csak most értünk ide. Minden filmed tök régi.

Majdnem teljes kollekcióm volt John Wayne filmjeiből, sajnáltam, hogy itt kell hagynom. Jó pár évembe tellett, hogy összeállítsam.

– Itt nem vagyunk biztonságban – mondtam. – Mozgás. Nem akarok bajt.

A furgonnál egy csavarhúzóval lecseréltem a rendszámtáblát a másikra, amelyet évekkel ezelőtt préseltem, egy shreveporti fogorvos Fordjának rendszáma alapján.

Az tűnt a legjobb ötletnek, hogy elindulunk a 10-es autópályán, és addig megyünk nyugat felé, amíg el nem hagyjuk Louisianát. Mehettünk volna keletnek is, de Mississippi államban nem látnak szívesen, és kevesebb mint négy óra alatt el lehetett vergődni Texasba, ami jó kilátásnak tűnt.