Ajánlások

Meghaltam, hogy önmagamra találjak

„Ez a könyv mélyen megérintett, de még ennél is nagyobb hatást gyakorolt rám a személyes találkozás Anita Moorjanival, amelyet isteni egybeesések sorozata hozott össze.”

– Dr. Wayne W. Dyer

„Moorjani halálközeli élményét a tisztaság és a tágasság birodalmaként, egy »létállapotnak« írta le, de úgy döntött, hogy visszatér, gyors és elképesztő felépülése pedig minden orvosi várakozást felülmúlt. (...) Pszichospirituális gyógyulása, amely a mai napig tart, egyfajta önmegvalósítás: saját nagyszerűségének, az egyetemes energiával és az univerzummal való egységének felismerése. Ez az őszinte emlékirat katartikus tanúságtétel minden egyes ember nagyszerűségéről és a bennük rejlő gyógyító képességről.”

– Publisher Weekly

És ha ez már a mennyország?

„Sok ember annyira retteg a haláltól, hogy fél teljes életet élni. Anita Moorjani csodálatos módon eloszlatja mind az élettel, mind a halállal kapcsolatos tévhiteket elsősorban azzal, hogy feloldja a belénk nevelt hiedelmeink babonáját, majd praktikus segítséggel szolgál ahhoz, hogyan szülessünk újjá ugyanabban az életben. Ez a könyv felszabadítja az ember lelkét és megtanítja, nem kell meghalni ahhoz, hogy a mennybe jusson.

– Dr. Joe Dispenza,

a New York Times-bestseller A placebo te magad légy! szerzője

„A halálközeli élmények leggazdagabb irodalma messze túlmutat a túlvilág egyszerű leírásán. A legfontosabb tanítások arról szólnak, hogyan éljük ezt az életünket a legteljesebben. Anita Moorjani legújabb, És ha ez a már mennyország? című könyvében modern, globális kultúránk mélyen belénk ivódott tévképzeteivel foglalkozik. Egyre inkább kiteljesedő bölcsessége hozzásegíti az olvasókat egy mélyebb egészség és harmónia eléréséhez: őszintén szeretni magunkat az élet kihívásai ellenére egy olyan tudás, amely nélkülözhetetlen feltétele az ember beteljesülésének itt a földön.”

– Dr. Eben Alexander idegsebész,

A mennyország létezik és A mennyország felfedezése

(Agave Könyvek Kiadó, Budapest, 2020, 2014) írója

Anita Moorjani

Szenzitivitás

– az új erő

Az empaták ereje egy egyre keményebb világban

Anita Moorjani

Szenzitivitás

– az új erő

Az empaták ereje egy egyre keményebb világban

Budapest, 2022

A mű eredeti címe: Sensitive is the New Strong

The Power of Empaths in an Increasingly Harsh World

Az eredti mű a Simon & Schuster, Inc. gondozásában jelent meg az Egyesült Államokban, 2021-ben.

Első Enliven Books /Atria Books keménykötéses kiadás: 2021. március

Az ENLIVEN BOOKS /ATRIA BOOKS és a kolofon a Simon & Schuster, Inc védjegyei.

© Anita Moorjani, 2021

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-630-9

© Fordította: Juhász Gabriella

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Minden jog fenntartva.

Ezt a könyvet vagy részleteit tilos bármilyen módon reprodukálni.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Ajánlás

A közöttünk járó szelíd lelkeknek; érzékeny, empatikus társainknak, akik fáradhatatlanul csak adnak anélkül, hogy önmagukra gondolnának; az önfeláldozóknak, akik nem tudják, hogyan kell kapni.

Ők, a szelíd lelkek akkor is igent mondanak, amikor szívük nemet súg; akik mindenkit szolgálnak, kivéve saját magukat; akik bűntudatot éreznek, amikor magukkal törődnek; akiket beáldoztak és megfélemlítettek; akiknek fogalmuk sincs az önbecsülésről.

Elhallgattattad a hangodat, és kicsire összehúztad magad, hogy mások nagynak érezhessék magukat, és oly sokáig tompítottad fényedet, hogy már nem is tudod, miként kell ragyogni.

Elolvastad az összes spirituális és önsegítő könyvet. Imádkoztál, meditáltál, énekeltél, megbocsátottál mindenkinek, aki bántott téged, aztán újra megbocsátottál nekik, majd azt vetted észre, hogy miközben ezekkel foglalkoztál, a kinti világ fölött átvették a hatalmat a leghangosabban és legagresszívebben kiabálók.

Ez a könyv neked szól. A hangod létfontosságú, a fényed nélkülözhetetlen. Eljött az idő, hogy belépj az igazságodba, hogy visszaszerezd a lelkedet, az életedet és a világodat.

Tartalomjegyzék

Bevezetés

I. rész:

Egy empata világa

1. fejezet: Empata vagy?

2. fejezet: Empátia: áldás vagy átok?

II. rész:

Kapcsolódás önmagadhoz

3. fejezet: Hogyan élj empataként kiegyensúlyozott életet?

4. fejezet: Adj hangot az egódnak!

5. fejezet: Ha önmagad vagy, spirituális vagy

6. fejezet: Amikor a test fellázad

III. rész:

Kapcsolódás a világhoz

7. fejezet: Belehalsz, hogy te lehess

8. fejezet: Nyílj meg a bőségnek – bűntudat nélkül

9. fejezet: Mondj igent a nemre!

10. fejezet: Törd szét a nemi előítéleteket!

11. fejezet: Félelem nélkül élni

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

A szerzőről

Bevezetés

Veled is előfordult, hogy fizikai fájdalmat éreztél, amikor egy kisgyerek pont előtted esett el, és lehorzsolta a térdét? Te magad is átélted a szorongást vagy a szenvedést, amelyet egy barátod épp érzett? Teljesen kimerülsz bizonyos emberek társaságában? Szorongsz a tömegben? Megérzed, ha valaki nem mond igazat? Mondtál már igent olyan kérésre, amely ellen minden porcikád tiltakozott? Füledbe cseng, hogy „túl érzékeny”, „túl érzelmes”, „gyenge” vagy, és „túl sokat törődsz másokkal”? Neked szegezték már a kérdést, miért nem tudsz olyan lenni, mint bárki más?

Ha ezekre a kérdésekre a válaszod igen, nagy valószínűséggel hozzám és ahhoz a sok máshoz hasonlóan, akikkel nap mint nap beszélgetek erről, te is empata vagy. Vagyis egy rendkívül szenzitív személy, aki érzi és magába szívja mások gondolatait, érzelmeit, energiáit.

Mi, empaták egyedi módon látjuk és érzékeljük a világot – mélyen átéljük a helyzeteket, intuícióink magasan fejlettek. Feltételezzük, hogy mások is hozzánk hasonlóan látják a világot, de mivel ez általában nem igaz, furcsának és másnak érezzük magunkat. Sokszor elmosódnak a másoktól elválasztó határaink, fenyegetettséget és megfélemlítettséget érzünk, az is megfordul a fejünkben, hogy hibásak vagyunk és szégyenkeznünk kell. Rendre azt halljuk, hogy „növessz vastagabb bőrt”, „legyél erősebb”, és ha férfi vagy, valószínűleg nem maradt el a „legyél már férfi” és a „fiúk/férfiak nem sírnak” kritikák sem.

A bírálat és a rosszallás nekünk fájdalmasabb, mint a többségnek. Azért tehát, hogy elkerüljük a fájdalmat és beilleszkedjünk, olyanná formáljuk magunkat, amilyennek – szerintünk – mások szeretnének látni. A megfelelési vágy hajt minket, és ahogy a leggyengédebb szeretettel szoktam mondani: mások lábtörlőjévé válunk (mindkettő csak egy-egy fázis, nem azonos azzal, aki vagy). Mivel félünk, hogy nevetség tárgyai leszünk, bántanak, vagy nem sikerül beilleszkednünk, elrejtjük adottságainkat, így igaz énünket, és végül már azt sem tudjuk, kik is vagyunk valójában.

Hiszem, hogy minden döntésünk, minden választásunk egy lépés, amely vagy előrevisz legönazonosabb énünk kifejezése és elfogadása felé, vagy pedig egy lépés hátra önmagunk elvesztése, eljelentéktelenítése és végső soron a megbetegedés felé. Olyan kultúrában nőttem fel, ahol akkor dicsértek meg, ha nem konfrontálódtam, ha láthatatlan maradtam, és mások kedvében jártam. Kicsire összehúztam magam, hogy szinte ne is látszódjak, és örökös késztetést éreztem, hogy a puszta létezésemért is bocsánatot kérjek. Sok általam ismert empata hasonlót él át. Ha múltunk és gyökereink egy olyan világba ágyazódnak be, ahol a konfrontáció kerülése és a másoknak való megfelelés kerül jutalmazásra, roppant frusztráló érzés, hogy nem vagyunk képesek kiállni sem önmagunkért, sem a körülöttünk lévő igazságtalanságokkal szemben.

Sok gyógyulásra van szükség a bolygónkon. Világunk veszélyben van. Ha mindennap nézed vagy olvasod a híreket, aktív tagja vagy a közösségi médiának, nem csoda, ha attól félsz, hogy a kihalás küszöbén állunk. Nézzük csak meg, mi mindenről számol be a média – lövöldözésekről, gyilkosságokról, politikai csatározásokról, arról, ahogy az emberek egymásnak esnek és becsmérlik egymást. Mindenki egyre dühösebb. Stresszesek vagyunk. Nem tudunk úgy beszélgetni, hogy ne keveredjen bele a politika. E könyv írása közben a Covid19-világjárvány foglalkoztat mindenkit. És bár az internet annyi jót hozott az életünkbe, fel is erősítette a világban zajló történéseket. Az az érzésünk, hogy mindenről tudósítanak, minden egyes eseményről, a bolygó bármelyik szegletében is történik, mindent valós időben, a nap huszonnégy órájában. Nincsenek szabályok, nincsenek magatartási kódexek, a világ nyomasztó és elviselhetetlen helynek tűnik.

Az empaták számára a mai világ valóságos aknamező. Legszívesebben rákiáltanánk a hatalmon lévőkre – akik a „győzzön a jobb” elvet hirdetik, és bármilyen eszközt bevetnek a siker érdekében –, hogy fejezzék be a félelemgerjesztést, inkább az együttérzést terjesszék, de már maga a hangos megszólalás is ellentétes a neveltetésünkkel. A nyilvános megszólaláshoz egyrészt óriási bátorság kell, másrészt olyan nyílt támadások kereszttüzébe is kerülhetünk, amelyek kezelésére nem tartjuk magunkat alkalmasnak. Így maga a gondolat, hogy hangot adjunk a véleményünknek, elég ahhoz, hogy elmeneküljünk, és jól elbújjunk.

Ugyanakkor sosem volt még alkalmasabb időszak az empaták felemelkedésére.

Az empaták őrzik azokat a tulajdonságokat, amelyek fokozatosan kivesztek a kultúránkból az elmúlt években: az érzékenységet, a kedvességet és az együttérzést. Empaták mindig is léteztek, és világunk jelenlegi állapotában egyre több könyv siet a segítségünkre; ennek eredményeként nemcsak többen ismerik fel empata mivoltukat, de többen is válnak empatává.

Dr. Christian Northrup, az Energiavámpírok (Édesvíz Kiadó, Budapest, 2019) című könyv szerzője, maga is empata, így fogalmaz: „Az empaták nagyon fejlett lelkek, akik azért inkarnálódnak egyre nagyobb számban a földre, hogy fénnyel ragyogják be a sötétséget az átalakulás időszakában.”[1] (A ford.)

Ezért adtam könyvemnek a Szenzitivitás – az új erő címet.

Bár ráébredtem, hogy empata vagyok, nem volt eszköztáram, amelyben keresgélhettem volna, nem voltak segédanyagaim vagy használati utasítások, hogy elolvassam őket – semmim nem volt, ami segített volna, hogy láthatatlanságomat felszámolva észrevehetővé váljak. Hamarosan nemcsak arra jöttem rá, hogy szükség van egy eszköztárra, amellyel a személy, aki voltam, azzá válhat, ami most vagyok, hanem arra is, hogy ezt a gyűjteményt nekem kell létrehoznom. És meg is tettem.

A könyvben leírt eszközök és javaslatok mások, mint amilyenekről korábban olvashattál. Nem mondom meg, hogyan építs sziklaszilárd határokat vagy miként védd meg magad másoktól. Ez a könyv nem a falakról, a határokról és a védekezésről szól. Ha falak mögé bújunk, hogy megvédjük magunkat, soha nem merünk majd kilépni a világba és megmutatni ragyogásunkat.

Ez a könyv a növekedésről, a felszabadulásról, önmagad isteni voltához való kapcsolódásáról ír. A megszólalásról és arról, hogy tiszteld és szeresd önmagad. Arról szól, hogy elfogadod magadat mindenestül, és megszabadulsz attól, ami nem te vagy; az elutasításról, a nem cselekvésről. Arra bátorítalak, hogy amint megtanulod, miként becsüld meg és fejleszd az adottságaidat, lépj ki, ragyogtasd meg empata fényedet, vállalj vezetőszerepet, és legyél példakép!

Könyvemet három részre osztottam: Egy empata világa, Kapcsolódás önmagadhoz, végül a Kapcsolódás a világhoz címmel. Mindegyik fejezetben elmesélem egy-egy utamat, azt, ahogy megküzdöttem a kihívásokkal és végül elfogadtam azt a szenzitivitást, amellyel ma már definiálom önmagam. Felidézek néhány anekdotát, történetet a tanítványaimtól, olvasóimtól, barátaimtól és családtagjaimtól, akik mind bejárták a saját útjukat. Mindezekből kirajzolódik egy reményeim szerint inspiráló ösvény, amelynek megismerésével te is megtalálod, ami kivezet a kishitűségből, és segíthet abban, hogy saját utadon járva vezetővé, gyógyítóvá és szószólóvá válj.

A következő oldalakon nemcsak történeteket kínálok, hanem olyan információkat, gyakorlatokat és eszközöket is, amelyek segítségével megtanultam elfogadni az adottságaimat, és tisztelni azt, aki vagyok. Megtudhatod, mit jelent empatának lenni, és feltárjuk azokat az akadályokat, amelyekkel az empatáknak szembe kell nézniük, valamint azokat az ajándékokat, mondhatjuk, szupererőket, amelyekkel rendelkezünk. Rájössz, hogy nincs veled semmi baj. Felismered az erősségeidet, és az útmutatás segítségével az áldozat és a lábtörlő szerepéből az erő által képviselt pozícióba emelkedhetsz. Egyedi szenzitivitásod nem fog többé akadályozni vagy kárt okozni neked, mert megtanulod elfogadni és ápolni.

Ezeket az oldalakat olvasva megtanulod, hogy útmutatásért nem kifelé, hanem befelé kell fordulnod. Megismered, hogyan „készülnek” a lábtörlők, és miként lehet felszámolni a lábtörlő-létet; hogyan kell véget vetni az igent mondásnak, amikor minden porcikád nemet kiált; miként védekezhetsz a betegségek ellen, hogyan válhatsz gyógyulásod irányítójává. Felfedezzük a pénzt is – hogyan kell elfogadnod azt, hogy annyit keress, amennyit érsz, hiszen a pénz segítségével sikerülhet érvényesíteni az erődet, megbecsülni önmagadat és a munkádat, valamint segíteni a bolygó többi lakójának.

Minden fejezetet egy mantra vezet be, amely összefoglalja és fókuszálja a témát, a fejezetek pedig egy rövid meditációval zárulnak, amelyek segítenek a tudatalattid mélyebb rétegeibe ágyazni az adott rész tanításait. Arra kérlek, szánj rájuk úgy húsz percet. Keress egy csendes helyet, vegyél négy mély lélegzetet. Lassan és nyugodtan nyolcszor mondd el a szavakat magadban vagy hangosan, az ismétlések között négy levegővétellel. Ha ez megtörtént, hunyd le a szemed öt-hét percre, és hagyd, hogy a szavak beléd ivódjanak.

Érdemes egy naplóba lejegyezni a meditáció során felbukkanó felismeréseket. Ne bosszankodj, ha az első alkalmak során nem jut eszedbe semmi. Valószínűleg évek óta nem használod az intuíciódat, és most újra be kell járatni az „izmocskákat”.

Ha biztos vagy abban, hogy empata vagy, de nem igazán sikerül hasznosítanod az adottságodat; ha gyanítod, hogy empata vagy, és szeretnél többet tudni; ha vonz ez a téma, de nem tartod magad empatának; vagy ha úgy érzed, az egyik szeretted empata, ez a könyv neked szól.

És most átnyújtom a meghívót: képzeld el, hogy teljesen új módon tapasztalod meg önmagadat és a világot, nem a félelem, hanem a szeretet, nem a visszahúzódás, hanem a növekedés, nem az elszigetelődés, hanem az összekapcsolódás irányából. Mit szólnál ahhoz, ha hitelesebben, határozottabban és intuícióidhoz, legmélyebb céljaidhoz szorosan kapcsolódva lépnél ki a világba?

Felkészültél? Vágjunk is bele!

1 Christiane Northrup, MD, “8 Ways to Turn Your Empathy into a Super Power”, accessed March 21, 2018, https://www.drnorthrup .com /8-ways-to-turn-your-empathy-into-a-super-power/.

I. rész

Egy empata világa

1. fejezet

Empata vagy?

Mantra:

„Lélek vagyok, nem szerep.”

Fekszem a szőnyegemen, tömjén- és neroliolaj permetét lélegzem be, lassan kinyitom szememet, csak résnyire, hogy észleljem a körülöttem zajló szertartást. A sámán körbejárja a kunyhót, mind a negyven résztvevő felett egyesével megáll, mantrákat kántál az anyanyelvén, amelyek visszhangozva verődnek vissza a magas boltozatú mennyezetről. Minden jelenlévő felett néhány percig egy parázsló zsályaágat mozgat körbe-körbe, segédje pedig egy folyadékot permetez a levegőbe, illata az otthon használt gyógynövényes illóolajokéra emlékeztet. A másik segéd egy agancsformájú pálcával rajzol mintákat az égő zsálya sűrű füstjébe. Ez a rituálé arra szolgál – így mondták –, hogy megtisztítson bennünket minden nem kívánt energiától, amit akaratlanul a testünkben hordozunk – a városi élet során felhalmozódott energiáktól, amelyek végül kimerültséghez, stresszhez és depresszióhoz vezethetnek.

Lehunyom a szemem; pár perc múlva hallom, hogy felém közeledik a sámán, táncoló, doboló, füstölőt lengető segédei kíséretében. Érzem, hogy lenéz rám. Az égő zsálya nyomasztóan sűrű és átható füstje felől egy mély hang suttog a fülembe: „Kelj fel, és gyere velem!”

Fehér öltözetet viselt, fehér tollak díszítették, két segédje a két oldalán; intett, hogy keljek fel és kövessem. Körülnéztem a helyiségben. Mindenki a szőnyegén feküdt, még transzban.

A két segéd egyenletesen ütötte a dobokat és kántált, hogy a többiek módosult tudatállapotát fenntartsák, én pedig követtem a sámánt a terem elejére, ahol – bár néhány gyertya pislákolt – sötét volt. Tudtam, hogy ez egy egész éjszakás esemény lesz, de elvesztettem az időérzékemet. Hajnali kettő volt? Vagy három? És miért, itt, ebben a nagy faházban a Costa Rica-i dzsungel közepén (ahová pihenni érkeztem, de ehelyett két barátom unszolására és saját kíváncsiságomtól hajtva egy olyan szertartáson találtam magam, amilyenen még soha nem vettem részt), miért engem választott ki?

A sámán leült egy nagy fonott karosszékbe, a szék háttámlája magasan fölé emelkedve úgy terült szét, mint egy páva farktolla. Intett, hogy üljek le elé a földre. Elhelyezkedtem, egyszerre éreztem félelmet és izgatottságot. „Vajon mit fog mondani?”

– Úgy látom, különleges gyógyításra van szükséged – mondta. – Ezt szeretném elvégezni rajtad.

„Miért én?” – merült fel bennem a kérdés.

– Te más vagy – válaszolt a gondolataimban olvasva –, különleges küldetéssel érkeztél ide, és érzem, hogy segítségre van szükséged.

Megkért, hogy hunyjam le a szemem, majd kezét a fejemre tette, és újra kántálni kezdett. Ezután arra kért, hogy feküdjek le, és vagy húsz percig hintette rám szertartásosan a tömjén- és neroliillatú illóolajat. Végül felülhettem. Szédültem és bizonytalanul éreztem magam.

– Különleges a küldetésed – szólalt meg újra –, azonban ezidáig nem tudtad a legjobb képességeid szerint beteljesíteni. Rengeteg olyan energiát fogadsz be, amely nem a tied. Mondd csak, történt valami szokatlan az életedben? Más vagy. A te energiád más, mint a többieké. Különleges képességed van, de elrejted.

Ami azt illeti, igen, valami egész szokatlan megtörtént az életemben. Elmeséltem a sámánnak, hogy néhány évvel korábban rákos voltam, kis híján bele is haltam. Meséltem neki a halálközeli élményemről, amely megmentette az életemet, és arról, hogy visszatérve beszéltem és írtam róla. A néhai nagyszerű dr. Wayne Dyer fedezte fel az élettörténetemet, és bátorított, hogy megírjam az első könyvemet, ez volt a Meghaltam, hogy önmagamra találjak, amely közismertté tett 2011-ben. Mélyen legbelül tudtam, hogy a hivatásom, a sorsom, hogy a tanultakat megosszam a világgal. A tanítást az önszeretettel kapcsoltam össze, amit úgy éreztem, muszáj elmondanom: merjünk félelmek nélkül önazonosak lenni, kimondani az igazságot, és bocsánatkérés nélkül azok lenni, akik vagyunk. Végül is mindannyian az istenség kifejeződései vagyunk.

Első könyvem megjelenése után hirtelen nemzetközi reflektorfénybe kerültem, egy olyan életbe, amely sokkal nagyobb léptékű volt annál, amit valaha is el tudtam képzelni; és bár úgy tűnt, hogy ez így helyes – ezt az életet kell élnem –, a nehézségekre nem voltam felkészülve.

Látod, régen, a halálközeli élményem előtt láthatatlan voltam, érzelmileg eltorzítottam magam, hogy másoknak megfeleljek, megtagadtam saját szükségleteimet, igent mondtam, pedig nemet akartam, elhomályosítottam a saját fényemet, hogy megszerezzem mások elismerését, vagy hogy ne okozzak nekik csalódást. Szuperszenzitív voltam – olyan szenzitív, érzékeny, hogy saját testemben éreztem mások lelki vagy testi fájdalmát. Sőt, gyakran sokkal érzékenyebben reagáltam mások érzéseire, mint a sajátjaimra, képes voltam annyira a sor végére helyezni magam, hogy még a létezésemért is bocsánatot kértem.

Nem volt hová és miért elbújni, de az új helyzet olyan bonyolult volt, hogy azt sem tudtam, mit tegyek. Emberek tízezrei kértek tőlem tanácsot a gyógyulásról; bölcs gondolatokra, vigaszra és kapcsolódásra vágytak. Szívem legmélyéből szerettem volna segíteni minden egyes hozzám fordulónak, ami képtelenség volt, hiszen csak egy volt belőlem. Maga a puszta tény, hogy talán valakit cserbenhagyok, valakinek csalódást okozok, még jobban bántott.

– Kaptál egy második esélyt az életre, a gyógyulás ajándékát – mondta a sámán a kunyhóban, egyenesen a szemembe nézve. – A halálközeli élmény ráhangolt a téged körülvevő energiákra, ami elhozta neked a gyógyulást. Ez egy nagy ajándék, ugyanakkor kihívás és felelősség is, hiszen különösen érzékeny vagy mind a rendkívüli erejű gyógyító, mind az ártó energiákra. Nem az a feladatod, hogy elnyeld mások energiáit. Nem az a feladatod, hogy megmentsél másokat a magad kárára, vagy hogy győzködd őket arról, hogy mi történhet, ha nem hisznek benned. Egyetlen feladatod van, az, hogy megerősítsd magadat, hogy kapcsolatban maradj a középpontoddal. Engedd, hogy a jelenléted arra inspiráljon másokat, hogy észrevegyék, mi minden történhet a gyógyulásukért, ha egyszer az a sorsuk.

Csak ültem ott, ittam a sámán minden szavát. Még soha senki nem beszélt ilyen világosan és meggyőzően a létállapotomról.

– Ha nem maradsz tudatosan fókuszált – mondta a sámán –, míg másoknak segítesz, végül elnyeled az energiájukat. Az előbbi szertartással megtisztítottam az energiádat. Ha ezt most nem tettem volna meg, ugyanolyan súlyos betegségbe esnél, mint korábban.

Elkerekedtek a szemeim.

– Meg kell védened magad – folytatta. – Nagyobb célt kell beteljesítened. Nagyobbat, mint amekkorának jelenleg a tudatában vagy. A második lehetőséget ajándékba kaptad, a megértés és a lehetőség a te ajándékod. Ne pazarold el!

Szavainak ereje minden szinten megérintett, és meg is fogalmazódott egy sürgető életkérdés: ha ez az ajándék áldás és átok, egy kétélű fegyver, hogyan tudnám megerősíteni magam és fókuszált maradni? Miként vehetem magamhoz a halálközeli élmény nyújtotta tudást, miként élhetem meg igazán? Hogyan védjem meg magam, és közben maradjak nyitott szívű, a legjobban szolgálva másokat és magamat? Hogyan bír az erejével bárki, aki hasonlóan élénk, olykor elsöprő szenzitivitással érzékeli az életet? Ami engem illet, fogalmam sem volt, miként élhetnék másképp. Nem voltak eszközeim. De nyilvánvaló volt, hogy a sámán meglátott valamit.

Íme, a halálközeli élményem története.

2006. február 2-a lett volna életem utolsó napja. Hondgkin-limfómában, egy nyirokrendszeri rákbetegségben szenvedtem; az orvosok ezen a napon közölték a családommal, hogy az utolsó stádiumba érkeztem. A testemet pusztító rák áttéteket képzett, szétáradt bennem a koponyaalaptól a tüdőmig, a karom alatt és végig a hasamig. A tüdőm megtelt folyadékkal, és nem tudtam felvenni több táplálékot. Kómában voltam, a szerveim kezdtek leállni. A halál kapujába értem.

Már haldokoltam – tisztán érzékeltem az orvoscsapat sürgölődését, családom gyötrődését („a szíve talán még ver, de már túl késő megmenteni”) –, amikor hirtelen egy oly végtelen és fantasztikus dolgot tapasztaltam meg, aminek a Meghaltam, hogy önmagamra találjak című könyvemben egy egész fejezetet szenteltem a következő címmel: Valami végtelen és egyben fantasztikus. Lehetetlen másképp leírni! Röviden: bár a fizikai testem meghalt, én, a lelkem, a lényegem, a Létem nem halt meg! Csodálatosan éreztem magam – könnyűnek és szabadnak! A fájdalom és a félelem megszűnt. A testemet felemésztő betegségtől való félelem eltűnt.

Tudatában voltam minden körülöttem zajló eseménynek a jelentőségével, bonyolultságával és mélységével, de azt is érzékeltem, hogy a része vagyok valami élő, végtelen, egyben fantasztikus dolognak – egy, a látás és a hallás világán túli, hatalmasan szétterülő szövedéknek. Ez volt a tökéletes tisztaság helye, ahol mindennek volt értelme. Valósággal láttam és éreztem, hogy ugyanannak a tudatnak részeiként miként kapcsolódunk egymáshoz. Azt is megértettem, miként vezettek el addigi életem gondolatai és döntései a pillanathoz, hogy végül rákosan fekszem egy kórházi ágyon és haldoklom.

Ebben az átmeneti állapotban elértem egy olyan pontra, ahol döntenem kellett: visszatérek a fizikai testembe, vagy továbblépek ebbe a másik birodalomba. Először egyetlen porcikám sem kívánta a visszatérést. Miért akarnám elhagyni ezt a csodálatos világot? Hirtelen azonban megéreztem apám jelenlétét, aki tíz éve halt meg. Ő érkezett a segítségemre ebben az átmeneti létállapotban.

– Még nem jött el a te időd. Ajándékok várnak rád, vissza kell térned a fizikai testedbe.

– De miért akarnék visszalépni egy beteg, haldokló testbe? – tiltakoztam.

Természetesen nem szavakkal kommunikáltunk, hiszen a másik birodalomban nem biológiailag voltunk jelen. Mégis, nem volt határ apám tiszta lénye és közöttem, annak ellenére, hogy nem álltunk különösebben közel egymáshoz a fizikai világban, ahol felnőttem. Egyszerűen tudtam, mit akar velem tudatni. Még a „telepátia” szó sem írja le elég kifejezően ezt a kommunikációt. Apám azt akarta tudatni velem, most, hogy megtapasztaltam, ki is vagyok valójában, és tisztában vagyok azzal, mi okozta a rákot, a rák elmúlik, ha a testembe való visszatérés mellett döntök. Abban a pillanatban határoztam úgy, hogy visszatérek erre a fizikai síkra, amikor apám azt mondta, hogy forduljak vissza, és éljem az életemet félelem nélkül.

Visszaléptem a fizikai testembe, kinyitottam a szemem, és felébredtem a kómából. Öt hét múlva az orvosok nyomát sem találták a ráknak. Belátták, hogy csoda történt, semmilyen más magyarázatot nem találtak.

Az empaták mások

Visszatértem Costa Ricából, és elkezdtem olvasgatni arról, miként tudnám kijelölni és megvédeni a határaimat, de újra és újra egy szó jött velem szembe: „empata”. Ismertem a szót, de soha nem foglalkoztam vele különösebben. Igaz, hogy korábban többen utaltak arra, hogy én is empata vagyok, de elhessegettem a gondolatot, akár igazam volt, akár nem, ugyanis nem szerettem a címkéket. De most kíváncsi lettem, ezért utánanéztem, méghozzá a lehető leghétköznapibb módon, egy online kérdőív segítségével. És lám-lám, harmincból huszonkilenc pontom lett! Lehet, hogy egy online teszt nem hangzik túl tudományosan, de ha megbízható forrásból származik, használni tudod azt a nyelvezetet, amelynek segítségével feltérképezheted gyengeségeidet és erősségeidet. Ebben a könyvben sokkal mélyebbre vezetlek, mint bármelyik közönséges kérdőív, de kiindulási pontnak valóban megfelelnek az ilyen egyszerű és könnyen hozzáférhető eszközök is. Használhatod a fejezet végén (és a honlapomon) található, általam összeállított kérdéssort is.

A kérdőív eredménye további kutatásra ösztönzött. Könyveket, cikkeket olvastam az empatákról, és eközben kezdtem igazán megérteni, először az életben, miért is ér fel egy küzdelemmel megállni szilárdan abban, aki vagyok. Kezdtem felfogni, hogy empatának lenni nem olyasmi, amitől megszabadulhatnék, és hogy fel kell hagynom önmagam kritizálásával és ostorozásával, amiért ilyen vagyok. Sőt, meg kell tanulnom elfogadni, megszeretni és használni az adottságaimat. Arra is rájöttem, miért volt olyan küzdelmes a világgal való kapcsolatom. Azért, mert olyan világban éltem, amelyet a legtöbb ember másképp érzékelt, mint én.

Miután ennyi mindent megértettem, merőben új módon kezdtem magamra és másokra tekinteni, majd kezdtem azt is észrevenni, hogy a munkásságom iránt érdeklődők közül sokan maguk is empaták. A rendezvényeimen megkértem a jelenlévőket, hogy emelje fel a kezét, aki empatának tartja magát. Általában a közönség 80-90 százaléka jelentkezett. Sokan nem ismerték ezt a kifejezést, vagy nem ismerték a jelentését, ezért felolvastam a jellemző tulajdonságokat, majd újra megkértem, hogy jelezzenek kézfeltartással, és egyre több kéz emelkedett a magasba. Meglepődtem. Megfogadtam, hogy még többet tanulok arról, hogyan lehet boldogulni az életben empataként, eszközöket fejlesztek, nem csupán magamnak, hanem a többi empata támogatására is.

Mielőtt elmerülnék az empaták és tulajdonságaik világában, hadd mondjak el valamit: nem kell hozzám hasonlóan meghalnod ahhoz, hogy felébreszd ezeket a képességeidet. Bármikor hozzáférhetsz ezekhez az adottságaidhoz. Vannak, akik egész életükben empaták, de nem is tudnak róla, vagy nem ismerik az elnevezést. Mások talán nem teljes mértékben empaták, de sok olyan vonásuk van, amely a szenzitivitás spektrumába esik, ezáltal nagyon mások, mint a többi ember.

Nagyon mások, mint a többi ember. Még leírni is nehezemre esik ezeket a szavakat, hiszen halálközeli élményem egyik legmélyebb tanulsága az volt, hogy transzcendens szinten mind ugyanabból az anyagból vagyunk. Levetve fizikai testünket mindannyian tiszta esszencia, szeretet, isteniség és spiritualitás vagyunk. Mind összekapcsolódunk egymással. Ugyanakkor fizikai testünkben a különbözőségeink elfogadásával élhetjük meg igazán az összekapcsolódásunkat. Amint elfogadjuk a különbözőségeinket – és másokat az ő különbözőségeikkel –, attól fogva tisztelni fogjuk ennek az egésznek a sokszínű tudatállapotát.

Hiszem, hogy ez az összekapcsoltság a valódi természetünk, csak ezen a földi síkon, fizikai testünkben élve elfeledkezünk erről az igazságról. Mindannyian, akik ebbe a fizikai világba születtünk, meghatározott körülmények között élünk. Ezek a körülmények – család, kultúra, neveltetés és a számtalan megszerzett tapasztalat – alakítják személyiségünket és pszichénket (ezt a koncepciót a következő oldalakon részletesebben is megvizsgálom). Hiszek abban, hogy a lényegünket tekintve mindannyian alapvetően jók vagyunk, és a tőlünk telhető legjobbat cselekedjük. Nem hiszem, hogy szándékosan akarunk másokat bántani, vagy ártani nekik. Csak tudatlanságból vagy félelemből bántunk másokat, esetleg amikor túlélő üzemmódban vagyunk. Egy adott helyzetből kiindulva úgy véljük (jogosan vagy sem), hogy nincs más lehetőségünk, csak úgy vagyunk képesek szembenézni a körülményekkel, ha másokra erőltetjük az akaratunkat vagy a meggyőződésünket, ha korlátozzuk a másikat a körülményeivel való megbirkózásban.

Akárhogy is, az életkörülményeken keresztül felhalmozódnak bennünk a félelem, a harag, a társadalmi elvárások rétegei, és egyfajta amnéziába esünk, egyénileg és kollektíven is megfeledkezünk arról, kik is vagyunk valójában. Az empaták esetében ez az amnézia roppant káros. Szokatlan szenzitivitásunk könnyen kétélű fegyverré válik: egyszerre áldás és átok.

Fontos megérteni az érzékenység és a szenzitivitás közötti különbséget. Dr. Elaine Aron az elsők között írta le a „szuperérzékeny személy” kifejezést, ebből született meg a HSP rövidítés (HSP – Highly Sensitive Person), amelyet alapművében, a Szuperérzékeny vagyok? (Sensum Donum, Budapest, 2011) című könyvében használ. Dr. Aron szerint a népesség 15-20 százaléka szuperérzékeny, biológiailag eltérő idegrendszerű.[2] Ezeknek a szuperérzékeny személyeknek egy kisebb százaléka empata is. Az empaták mindazokkal a vonásokkal rendelkeznek, mint a szuperérzékenyek, de tapasztalásaik sokkal intenzívebbek. Dr. Judith Orloff később az empaták világát feltáró, a The Empath’s Survival Guide (Túlélési kalauz empatáknak) című könyvében arra is kitér, hogy az empaták nemcsak érzik, hanem magukba is szívják a környezetükben működő pozitív és negatív energiákat. „Nincsenek olyan, az ingereket kizáró szűrőink, mint a többi embernek. (...) Annyira érzékenyek vagyunk – magyarázza –, mintha úgy tartanánk a kezünkben valamit, hogy nem öt, hanem ötven ujjunk ér hozzá.”[3]

A saját életemben is látom a különbséget a szuperérzékenyek és az empaták között. A férjem, Danny szuperintuitív, sokszor már akkor megérzi, hogy a másiknak mire van szüksége, amikor az még meg sem szólalt. Született gondviselő. Viszont nem empata, ugyanis nem emeli át mások energiáját a saját mezőjébe. Ahhoz, hogy ő maga jól érezze magát, nincs szüksége arra, hogy a környezetében lévők jól érezzék magukat, míg nekem fontos, hogy a társaságomban lévők is kellemesen érezzék magukat, illetve mások befolyásolják a hangulatomat. Ez a másik ok, amiért az empaták szeretnek mások kedvében járni – a saját jó hangulatukhoz szükségük van arra, hogy a körülöttük lévők jókedvűek legyenek, ezért aztán folyton megmentik és segítik az embereket.

Gyakran érkeznek olyan beszámolók a közösségimédia-oldalaimra és az előadásaim hallgatóságának soraiból, hogy az illetők érzelmei állandóan túlterheltek, mert mindig arra törekednek, hogy segítsenek, megmentsenek másokat, és küzdenek azzal, hogy nemet mondjanak. Az is kihívás számukra, hogy gondoskodjanak önnön szükségleteikről, mert rendszerint mások igényei sürgetőbbnek és fontosabbnak tűnnek a sajátjaiknál.

Valójában az empaták a mások körüli energiamezőt is képesek érzékelni. Mintha egyszerre több rádiócsatornára rá tudnánk hangolódni, bár nehéz közöttük felismerni a saját rádióállomásunkat – amit nekünk sugároz a saját Sarkcsillagunk. Ez fehér zajt, zavart, akár kimerültséget is okozhat, mivel mások igényei háttérbe szorítják a mieinket, mi pedig elnyeljük a frekvenciájukat és az energiájukat.

Ehhez társul még az a jelenség, hogy a problémákkal küszködők – akiknek egy vállra van szükségük, hogy kisírják magukat – legtöbbször az empatákhoz áramlanak, mivel ritkaságnak számítunk: rendkívül érzékeny lények vagyunk, akik valóban meghallgatják őket, és megértik a fájdalmukat. Mi, empaták megmentők, adakozók és gyógyítók vagyunk. Mélyen megérint minket mások szenvedése. Szó szerint azt érezzük, amit ők. Ennek az adottságnak az a hátulütője, hogy ha nem vagyunk tisztában érzékenységünk mélységével, akkor átadjuk erőnket, kimerítjük érzelmi és fizikai forrásainkat – a végeredmény pedig az, hogy mások számára a legjobb, de önmagunk számára a legrosszabb gyógyítók leszünk.

A halálközeli élményem során szerzett felismerések világossá tették, hogy kivételes helyzetben vagyok, és ezt arra kell használnom, hogy kidolgozzak egy útmutatót az empaták számára. Meg vagyok győződve arról, hogy ha nem értjük meg, miként kell élnie egy empatának (én még csak nem is tudtam, hogy empata voltam), vagy hogy miként vesszük magunkhoz mások energiáját, ezzel kárt okozva magunknak (és elrejtve valódi önmagunkat), bele is halhatunk. Saját bőrömön tapasztaltam meg, mi történhet, ha lemondunk az önértékelésünkről, a kételyeinkről, a szeretetigényünkről és a kívülről érkező elismerésről. Azt is megtanultam, hogy a titok nem más, mint hogy magunkhoz öleljük mindazt, akik vagyunk, mindenestül, hogy félelem nélkül és hangosan éljük az életünket, ami persze gyakran nehéz az empatáknak. És megtapasztaltam, milyen csodálatos életet élhetünk, ha teszünk érte. Rájöttem, hogy isteni kifejeződés vagyok, ahogy mi mind. Ezt eddig nem tudtam, ezért nem is hagytam, hogy kifejezzem magam teljes valómban, mindig azt gondoltam: „Ki vagyok én, hogy hangosan megszólaljak / azt tegyem, amit szeretnék / megszegjem a konvenciókat?” Megkérdőjeleztem önmagamat. Másokat helyeztem előtérbe, és mindenki mást fontosabbnak és értékesebbnek tartottam. A halálközeli élmény rádöbbentett, hogy isteni kifejeződésként egy céllal vagyok itt, és ha megtagadom önmagam kifejezését, azzal megtagadom magának az isteninek egyik megnyilatkozását ebben a valóságban.

Képzeld el, micsoda életed lehet, ha felismered, hogy valóban az isteni aspektusa vagy! Képzeld el, hogy annak tudatában élsz, hogy a mindenség egyik megnyilatkozása vagy! Képzeld el, hogy ezzel a tudással élsz! Mind képesek vagyunk rá.

Élet hat érzékszervvel egy öt érzékszervű világban

Hiszek abban, hogy hat érzékszervvel született teremtmények vagyunk – vagyis van egy olyan intuitív tudatunk, amely a normális öt érzékszervi észleléssel nem magyarázható meg. Ez a tudat olyan adottságokat foglalhat magában, mint a tisztánlátás (az öt érzékszerv által nem érzékelhető dolgok felismerése), a megérzés (jövőbeni események meglátása), és ilyen többek között az empataság. A körülmények hatására sokan elveszítik kapcsolatukat ezzel a velük született hatodik érzékkel. Mindannyiunkkal előfordult már, hogy valamit már azelőtt tudtunk, mielőtt megtörtént volna, vagy tudtuk, hogy a láthatónál több történik egy helyzetben. Ezt hívják intuíciónak – tudni az igazságot. Ez az empatikus képességek alapköve. De sokan közülünk elveszítik az intuitív képességeikhez való kapcsolódásukat. Mi, akik megőriztük hat érzékszervi adottságunkat, egy mély belső tudással érkezünk ebbe a világba, ismerjük az egymáshoz és az Univerzumhoz való kapcsolódásunkat (erről részletesebben a 3. fejezetben), de ahogy növekszünk, környezetünk elbizonytalanít, és egyre kevésbé hiszünk az intuíciónknak, végül nem is törődünk vele, vagy elnyomjuk.

Éppen ezért sok empata nem is tudja, hogy van hatodik érzéke. Én biztos nem tudtam – de a halálközeli élményem beizzította, és rájöttem, hogy tényleg van, és mindig is létezett. És bár teljesen elfelejtettem ezt az adottságomat, amikor visszatért, olyan ismerősnek tűnt. Azon csodálkoztam, hogy tudtam ennyi éven át nélküle élni.

Egy élmény is felszikráztathatta a hatodik érzékedet. Talán egy szükséghelyzet (valakinek vagy önmagadnak segítségre volt szüksége), egy trauma, de sokszor az ember csak felébred, és észreveszi, hogy visszatért a hatodik érzéke, vagy életében először megérzi a jelenlétét.

Születésünkkor erős intuitív kapcsolat köt össze körülöttünk mindennel és mindenkivel, de jelen korszakunk alig vesz tudomást a hatodik érzékről. Ugyanakkor sokunkban nagyon erős ez a belső tudás, talán még az érzékelésnél, a hallásnál és a látásnál is erősebb. Gondolj csak a csecsemőkre, akik azonnal, még mielőtt kinyitnák a szemüket, megérzik édesanyjuk jelenlétét; vagy a háziállatokra, akik jóval azelőtt észlelik gazdájuk érkezését, hogy az halló- vagy látótávolságon belülre kerülne.

Volt egy kutyám, Cosmo, aki minden egyes alkalommal, pontosan öt perccel az érkezésem előtt letelepedett az ajtó mellé. Bármit csinált, bárhol volt épp a házban, amikor öt percnyire voltam, fogta magát, és odaült az ajtóhoz. Aki épp otthon volt, tudta, hogy öt perc múlva belépek. Az öt percet úgy kell érteni, hogy autóval öt perc, vagyis nagyjából egy mérföldnyire jártam, tehát kizárt volt, hogy szagot kapjon, meglásson vagy meghalljon. Egy társasházban laktuk, és amikor a földszinten beléptem a liftbe, Cosmo vadul elkezdte csóválni a farkát otthonunk csukott ajtaja mögött állva. Dannyvel remekül szórakoztunk Cosmo hihetetlenül éles intuícióját csodálva.

Kultúránk arra kondicionált minket, hogy az intuíciókat ne tartsuk valóságosnak, csak a képzeletünk egy részének, legfeljebb. Gyerekkorodban talán voltak képzeletbeli barátaid, akiket te nagyon is valóságosnak tartottál, de a családod kinevetett, és a képzelet szüleményeinek gondolták őket. Előfordulhatott, hogy a szüleid rád szóltak, öleld meg valamelyik rokont vagy barátot, te viszont megérezted a nem kifejezetten jó szándékot, ezért hátraléptél, de a szüleid toltak tovább feléjük, mondván nem lehetsz ennyire félénk vagy neveletlen. Mit éreztél ekkor? Ez bizony megtörtént velem, és gyakran szégyelltem magam, úgy éreztem, más vagyok, össze voltam zavarodva. Végül inkább eltemettem az esetet és az intuíciómat – szerintem ez a történet sokatok számára ismerős lehet. Gyakran olvasok arról a követőimtől kapott levelekben, hogy miként kellett elfojtaniuk önmaguk ezen részét, mivel amikor hagyták kifejeződni, rájuk szóltak, hogy csak a képzeletük játszik velük; kinevették vagy bántották őket, amiért különbözőek; esetleg meg is büntették őket otthon vagy az iskolában – és hogy mennyire fájdalmas volt ez az elfojtás.