AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Kisregények, nagyobb elbeszélések

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-49-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KISREGÉNYEK, NAGYOBB ELBESZÉLÉSEK

Tartalom

KISREGÉNYEK, NAGYOBB ELBESZÉLÉSEK

AMI A LELKET MEGMÉRGEZI

A BATYUS ZSIDÓ LÁNYA

A LUTRI

A VÁRMEGYE RÓKÁJA

NIBELUNGOK HARCA

PECSOVICS VILÁG

FALUNK VÉNEINEK ÉDES VISSZAEMLÉKEZÉSE AZOKRA A RÉGI BOLDOG IDŐKRE, AMIKOR MÉG ROSSZABB VILÁG VOLT

SZEGEDEN

RAJZOK A RÉGI VÁRMEGYÉBŐL

1881

A MI HŐSEINK

ZÁHONY ÉS GRACZA TÖRTÉNETE

1882

A LOHINAI FŰ

A MINDENTUDÓ HROBÁK

A SIPSIRICA

1902

Első rész

Második rész

Epilóg,

GALAMB A KALITKÁBAN

1891

FARKAS A VERHOVINÁN

1892

I. RÉSZ

II. RÉSZ

BEFEJEZÉS

KÍSÉRTET LUBLÓN

1892-1893

AZ ELADÓ BIRTOK

ELBESZÉLÉS

1893

PÁVA A VARJÚVAL

ELBESZÉLÉS

1894

NE OKOSKODJ, PISTA!

1895

NAGY KUTYA A VICEBÍRÓ

1895

A ZÖLD LÉGY ÉS A SÁRGA MÓKUS

1895

PRAKOVSZKY, A SIKET KOVÁCS

1895-1896

A DEMOKRATÁK

1897-1898

APRÓ KÉPEK A VÁRMEGYÉBŐL

(ÚTI ÉLMÉNYEK)

1899

A MI ÖRÖKÖS BARÁTUNK

1899

EGY ÉJ AZ ARANY BOGÁRBAN

1899

A MEGROMLOTT "ÁLLÁS"

1897

A FEKETE KAKAS

1899

A SZÖKEVÉNYEK

1901

FILI

(RAJZ A RÉGI VILÁGBÓL)

1902

MINDENKI LÉPIK EGYET

1902

KOZSIBROVSZKY ÜZLETET KÖT

1905

AMI A LELKET MEGMÉRGEZI

A Jancsi gyerek fölkapaszkodott esténként a boglyas kemence tetejére, a pislogó mécses mellé és mutogatta azt a tudományt, amit három hosszú télen szedett magába nemzetes Bibicz András rektor uramtól.

Rettenetes nagy tudomány volt! Az egész család jóllakott vele minden este.

- Ebből a gyerekből, akárki meglássa, pap lesz! - mondogatta az öreg Gyurka bácsi, égő pipája hamuját megnyomogatva.

A Jancsi gyerek ilyenkor megörült a szónak, s még harsányabb hangon olvasta a fülbemászó történeteket Bogár Imre haláláról, Zöld Marci kalandjairól, híres Rózsa Sándor világraszóló dicsőségéről.

Bizony, csak szépek azok a rablóhistóriák!

...Az ember odaáll a puszták végtelenébe, és elkiáltja magát: »Itt én vagyok az úr!« - aztán megadóztatja és megjutalmazza az utasokat, mint egy király a jobbágyait; ezer forintos bugyellárist vesz el a gazdag zsidótól, s tíz rőf posztót mér ingyen a szegény utazó diáknak ünnepi öltözetre. Az aztán a valami! Hát még az az ezer cifrábbnál cifrább veszedelem, mit az igazi betyár hetyke legénykedéssel lábol át mindannyiszor: belefut a zsandár markába, s mikor már az azt hiszi, hogy kezében van, akkor rendesen kisiklik valami furfangos módon, felpattan a tüzes fakó hátára, mígnem végképp elnyeli a puszták délibábja...

A körülülők úgy elhallgatják a Jancsi gyereket, hogy majd a szemük dülled ki bele; csak néha szólnak egyet-egyet közbe:

»Pompás! derék! aki árgyélusa van...«

Azután megint tovább olvas a gyerek: szép, derék legény volt, mint a liliom, felcsapott betyárnak, kalandos életet élt, a sok korcsmárosné mind beleszeretett, a fonóban nótákat csináltak rá... Aztán a vége is majd mindeniknek ugyanaz: megfogták, elítélték - akasztófára, a nép kikísérte a vesztőhelyre és megsiratta, mint a nagy vitézeket szokás.

És a fiú olyan tűzzel tudta olvasni ezeket a történeteket, hogy a sok vénasszony, aki odajárt Kerekes uramékhoz fonni, ríva fakadt a szebb helyeknél, mintha csak a tiszteletes uram nagypénteki prédikációja lett volna.

- Pap lesz ebből a gyerekből - dünnyögte közbe Gyurka bácsi, a másik szája szélébe igazítván a csutorát.

A hallgatók helyeslőleg biccentettek fejökkel, egy-egy jóízűt pillantva a nagyreményű gyerekre, csak maga a nagyreményű gyerek nem hagyta jóvá a jövendölést: ő sokkal magasabbra vágyott annál.

- Azért is zsivány leszek!...

Ez még csak gondolat volt, mely azonban napról napra növekedett lelkében, abból a csírából, melyet a rossz könyvek olvasása szórt el a fogékony talajban.

Oh! Mint vágyott egy tüzes paripa után, mely bizonyosan oda fogja őt vinni, ahová éppen vágyik.

Gyorsan nőtt a gyerek, hanem még gyorsabban nőtt benne az a kimagyarázhatatlan vágy: olyan híres ember lenni, mint aminő Bogár Imre. Pedig milyen szelíd, szófogadó fiú volt, az egész falu mutatónak szokta felhozni; maga az apja is, Kerekes Miklós, nem egyszer mondta el kevélyen:

- Bíró lesz valaha!

Nem is volt abban semmi lehetetlen, hiszen olyan értelmes, okos feleletei vannak, hogy a tiszteletes úr is megbámulja; sőt a múltkor világosan mondta a számtartó úr: »Ejnye! be kár, hogy parasztnak született ez a Jancsi.«

De miért is ne lehetne ő még a falu bírája? Az igaz, hogy az apja csak egyszerű földhözragadt béres az uraságnál, de hát jó az Isten, jót ád, ami alul van, az jöhet felülre!

S Jancsi nem is pirította meg dicsérőit; szelíd, másokat megbecsülő, sugár, szép legénnyé nevekedett fel, aki nappal szorgalmatosan dolgozott; este pedig ahelyett, hogy korcsmába ment volna, olvasgatott azokból a tündérkönyvekből, miknek minden sora lelkébe fúródik. Csak az egy dolog tűnt fel sokaknak, hogy örökké foltos csizmában járt, foltozott mellényt hordott, s ha az isteni tiszteletre ment vasárnap, nem volt egy becsületes gúnyája, amit nyakába akaszthatott volna; pedig hiszen szép fizetése van, mint béres legénynek, aztán nem is issza el, mint a többi.

»Az onnan van, mert még nincs szeretője.«

Később azután az is akadt, csak utána kellett nyúlni. Molnár Erzsikének hítták; a legszebb és a leggazdagabb leány volt a faluban. - De Kerekes Jancsi mégiscsak úgy nézett ki, mint az ágrólszakadt.

A földesúr nagyon jó ember volt; egyszer azt találta mondani:

- Jancsi fiam! Nem szeretem, ha koldusnak nézik a cselédemet. Miért nem jársz tisztességesebb ruhában?

- Nem telik, nagyságos uram. Nagyon szegény ember az édesapám.

- Hát a magad bére mire való?

- Azt másra szoktam elkölteni.

- Mire?

A legény fülig elpirult erre a kérdésre, és kénytelen volt igazat mondani.

- Könyvre, nagyságos uram!

Az öreg földesúrnak olyan jólesett ez a szó, mintha csak megcirógatták volna; odalépett a fiúhoz s jóakarólag veregette meg vállát:

- Okosan teszed, fiam! Többet ér az a cifra szűrnél.

És azután azt sem kérdezte meg, milyen könyvre szokta költeni pénzét. Oh, miért is nem kérdezte meg?

- A mai naptól kezdve te leszel a gyalogpostás s a fizetésedet még egyszer annyival toldom meg.

A legény megköszönte a nagyságos úr kegyességét, s ezzel fel volt avatva az új hivatalba.

Aztán megint csak olyan szorgalmatos, pontos volt, mint azelőtt; sohasem késett el; tíz órára mindennap otthon volt a székvárosból, és teljesített mindent, amit rábíztak. A ruházatján is meglátszott az új szolgálat, szép kerek árvalányhajas kalapot hordott, aminőben Rózsa Sándort látta lefestve a nagyságos kisasszony képes könyvében, cifra debreceni gubát vett a kék dolmány tetejébe, éppen mint Zöld Marci, aki olyan legény volt, amint a könyvben van leírva, hogy a sok szép menyecskét a hideg lelte utána.

No, a menyecskék dolgában Kerekes Jancsinak sem volt fogyatkozása, válogathatott bennök akár két kézzel. - Hát még a sok leánynép, hogy bolondult utána. Utolsó farsangkor tíz-húsz bokrétát is kapott tőlük, de ő csak egyet tűzött kalapjára a - Molnár Erzsikéét.

Ezt az egyet is talán csak úgy szokásból, hogy ne legyen egészen puszta a kalapja.

Oh, bizonyosan semmi másért!

Mert ott van megírva azokban a könyvekben, hogy az igazi betyárnak nincs kedvese, csak szeretője; őt szerethetik forrón, nagyon, hanem őneki nem szabad szeretni senkit, neki röpködni kell, mint a méhnek, egyik virágról a másikra, neki nem szabad törődni vele, ha elhervad az elhagyott, mézétől megfosztott virág. Mert jaj az olyan betyárnak, aki egy virághoz tapad! Az lépre kerül. Rigó Ferkót is kedvese árulta el, Galamb Pistát is a szeretője öléből hurcolták a kötélre.

A szerelem viasszá változtatja a szívet, pedig a betyár szívének kőből kell lenni!...

Oh! Nem szabad annak szeretni senkit!

Hanem mikor aztán elkövetkezett a farsangi, vagy húsvéti tánc, a Jancsi gyerek úgy a csizmaszárban feledte a betyárfilozófiát, hogy egész lelke tele volt Erzsikével.

- Azért is szeretlek... nagyon szeretlek.

A szép Erzsike szemérmetesen hajtotta vállára szőke fejecskéjét, és azt súgta neki vissza:

- Én is kendet, a sírig.

A legény egyet csattantott ujjaival, összeütötte bokáját, aztán szilajon elkurjantotta magát, ahogy még sohasem hallotta senki: »Húzd el cigány a nótámat!«

Majd lehajlott ő is a leányhoz s odasúgta:

- Még a síron túl is...

Egyet fordult a szép leánnyal, körülölelte karcsú derekát, aztán, mint aki egyszerre ébred fel mámorából, bágyadtan igazította ki magát:

- Ne higgy nekem, édes rózsám!... hitegetlek, csalogatlak!...

Szomorút húzott közbe a cigány, olyan szomorú nótát, hogy könny gördült ki a Molnár Erzsike szép kék szemeiből. Azt csak ők ketten tudták, hogy egy egyszerű száraz mondat fájóbb lehet a legszomorúbb nótánál is.

- Igazán mondja kend? - rebegé Erzsike.

- Majd megtudod, majd megtudod. Ne kérdezz semmit!

Meg is tudta nemsokára.

*

Az öreg Gyurka bácsi, aki testvérbátyja volt Kerekes Miklósnak, ott pipázott a ház előtti lócán; nagyon bólintgatott maga-magának, ami világos jele annak, hogy valami nagyban törte fejét.

- Hány éves is volnál már, Jancsi öcsém?

A legény behajtotta a könyvet, amiből olvasott, aztán felnézett az öreg szemeibe:

- Huszonegy.

- Hát én bizony annak a mondója vagyok, öcsém, hogy az Úristen nem azért teremtette az embert, miszerint egész élte fogytáig kalendáriumokat olvasgasson. Meg akarlak házasítani.

Jancsi szomorúan mosolygott.

- Nem lehet.

- Ne rezonérozz, öcsém, mert megharagszom. Tudod is te, mi a csízió. Azt csak mi értjük, akik huszárok voltunk. Hát a csízió nem egyéb, mint az, hogy addig kell a körtét lerázni a fáról, míg meg nem rothad.

- Az ugyan nem sokból áll. Aztán mit ért kegyelmed a körte alatt?

- Hát kit értenék? - Molnár Erzsit.

- Szegény legény vagyok én ahhoz: nem az én számomra érik az meg. Sohasem egyezne bele házasságunkba az apja. Aki azt gondolja magáról, hogy ő »a világ eleje«. Az lehetetlen...

Az öreg Gyurka bácsi nagy nyomatékosan megpiszkálta a hamut pipájában, szép lassan lenyomta rá a sárgaréz kupakot s elöljáróba egy-két bodor karikát eresztett a pipaszárból.

- Tanuld meg azt az egyet, öcsém, hogy a huszárregula szerint semmi sem lehetetlen.

A legény gépiesen gyűrte össze a kezében lévő »verses krónikát«, míg mereven, némán nézett a semmibe.

Gyurka bácsi méltóságán alulinak tartá még többet is mondani, minélfogva ő is némán ült Jancsi mellett, arról gondolkozva: »hej, mikor én ilyen legény voltam, akkor nem voltam ilyen legény«.

És bizony tán eltartott volna ez a némaság száz miatyánkhosszat is, hahogy közbe nem szól Sára asszony a pitvarajtóból:

- Az ám, édes Jancsim! Új borra meg kell tartani a lakzit.

Jancsi ijedten kapott fülével a hang felé; úgy tetszett neki, mintha valaki nyakon ütötte volna, mintha azt a szilaj paripát, mely még nincs felkantározva s melynek »vágy« a neve, farkánál fogva akarnák alóla kihúzni.

Nem lehet azt kihúzni többé, oda van már ő ahhoz nőve...

Szomorúan rázta meg a fejét és azt mondta kemény, határozott hangon:

- Ne beszéljenek nekem az ilyenről többé; nem lehet abból semmi.

- De már akkor csakugyan nem tudod, mi a csízió - mond elbúsultan a vén huszár, olyat harapva a szopókába, hogy majd benne maradt emlékül a foga.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Midőn egy nap az urasági leveleket és hírlapokat hozta a postáról Jancsi, a napihírek közt hátul egypár sort pillantott meg, melyen úgy megakadt a szeme, mintha valami gyönyörű képre tévedt volna. Tízszer is elolvasta egymásután.

»A kakasi erdőben egy jól szervezett rablóbanda van. A nép szereti, s ahelyett, hogy üldözné, még inkább gyámolítja a felsőbbség ellenében. Oh népfelvilágosodás, jöjjön el a te országod!«

A jámbor újságíró, aki e sorokat komponálta, sohasem hitte volna, hogy olyan nagy hatást csinál velök.

Ahogy hazatért, az volt a legelső szava Jancsinak:

- Gyurka bácsi! Merre van a kakasi erdő?

Gyurka bácsi azután megmagyarázta, hogy a benyelei pusztától jobbra, a cseperi hegyeken innen fekszik. Jó huszárló megjárná öt óra hosszat.

Jancsi pedig, mint ki egyszerre fejében érzi az egész geográfiai tudományt, vígan, fütyörészve ment a Molnárék szilvásába; ilyenkor estefelé ott szokott lenni Erzsike.

A leány nem vette észre, amint feléje közeledett, vagy talán észre is vette biz az, hanem nem akarta mutatni, mert mind hamis a lányféle.

- Erzsikém, galambom, azért jöttem, hogy még utoljára elmondhassam...

- Mit akar utoljára mondani? - vágott közbe a leány, elfelejtvén csodálkozó, meglepett arcot csinálni a legény jöttére, pedig hát úgy kalkulálta ki magában.

- Azt, hogy áldjon meg az Isten!

- Csak nem viszi el kendet az ördög? - pattant fel a leány, azon hitben, hogy a legény szava nem egyéb bolondos tréfánál.

- De bizony elvisz, - mondá a fiú sötéten - olyan messze visz, hogy többé vissza nem találok hozzád. Ahova én szándékozom, onnan csak egy helyre lehet még elmenni; oda is csak akkor, ha visznek, hanem azért mégis elmegyek.

Erzsike megdöbbenve nézett a legény arcára: ott az volt írva, hogy nem hazudik.

- Én Istenem! Kend nem szeret engem.

- Verjen meg az igazságos Isten, ha nem téged szeretlek.

- Minek hagy el, ha szeret?

Jancsi zavarba jött. Erre a kérdésre nem volt felelete.

- Én nem tudom, minek hagylak el, hanem azt érzem, hogy el kell mennem. Mintha kergetne valaki, mintha a föld égne a talpam alatt...

- De hát hová megy kend? - kérdé a lány zokogva.

- Isten annak a megmondhatója. Világot megyek próbálni. Adj valami emléket!

Erzsike kivette kendőjéből a nagy ezüstös gombostűt, amelyben valami szent nő arcképe volt látható. Szomorú, fájdalmas arc, merengő kék szemekkel, tömött arany hajakkal. Olyan nagyon hasonlított Erzsikéhez.

- Itt van. Az édesanyámtól kaptam. Emlékezzen rám. Én örökké kendre fogok gondolni és nem megyek férjhez soha. Ha valaha visszatér, meg fogja látni, hogy igazán szerettem.

A legénynek olyan nagyon jól esett ez a szó... Némán tapadt oda tekintete a halavány arcra. Istenem, hogy ezt a mennyországot itt kell hagyni!

- Tehát megvársz? Úgy legyen aztán! Én is rád fogok gondolni mindig. Isten engem úgy segéljen.

Egy forró ölelés, egy búcsúzó csók, s a legény erőszakkal bontakozott ki az ölelő karokból.

»Áldjon meg az Isten!«

A kerítésen kívül azután az jutott eszébe, hogy ő hűséget esküdött a lánynak, pedig hát a betyárnak nem szabad szeretni senkit.

Visszafordul, szemére húzza vadul a kalapját, az egyik kezét szívéhez szorítja, hogy meg ne repedjen, a másikkal görcsösen kapaszkodik a kerítés karójához s félénk, tompa hangon kiáltja a síró leánynak:

- Hallod-e, Erzse?... Nem szóltam igazat. Ne szeress, ne várj engemet, mert én nem szeretlek téged.

Nagy megerőltetésébe került kimondani; de már kimondta. Sebesen megfordult, elkezdett futni.

Egy fájó sikoltást hallott,... olyan fájót, aminő egy széttépett szív panasza lehet, mint aminő a tündérhegedű végső hangja, mely mikor már kifogy a lelketreszkettető szomorú méla dallamból, egyet nyög - és elhal.

De ez nem hal el, hanem vele futott mindenüvé s úgy ránehezedett a szívére, mintha kőből lett volna.

Még a halálos ágyán is a fülében fog csengeni...

Minden csendesen volt a faluban, még a Kerekesék háza tája is, úgyhogy Jancsi észrevétlenül ment be a szobába s akasztotta le a cifra szűrt, melynek ujjában ott volt begöngyölgetve egy gyolcskendőben néhány megtakarított forintja.

A szoba egyik szögletében feküdött édesanyja, a jó Sára asszony. A hold éppen odavilágított az arcára; milyen kedves, áldott jó vonások.

Talán éppen fiáról álmodik!

A fiú lehajolt hozzá s egy könnyű csókot s egy nehéz könyűt hagyott hátra arcán...

Távolabb Gyurka bátya hortyogott, végigterülve egy ócska bundán, nagyokat hadonászott kezeivel álmában, mert hát természetesen ő ilyenkor valahol Taljánországban szokott hadakozni. Mellette a kimaradhatatlan sárgarézkupakos pipa hevert; bizonyosan alvás közben esett ki szájából.

(Édesapja odakinn a pusztán szokott éjszakázni.)

Jancsi erőt vett elérzékenyülésén, sietve ment a hátulsó kijáráson keresztül az urasági istállók felé.

Az istálló küszöbén feküdt az igás kocsis. Jancsi felköltötte s azt mondta, hogy a nagyságos úr megparancsolta, menjen le a kertbe s lesse meg, ki szokta éjjelenkint összevissza taposni a virágágyakat. Jó borravaló jár érte!

Világos, hogy ennek az utolsó mondatnak következtében nyomban elkotródott az igás kocsis, Jancsi pedig bement az istállóba, kivezette a legszebb fakó lovat, felnyergelte annak rendje és módja szerint s felült a nyeregbe.

Egyet dobbant örömében a szíve, mint a trónvágyóé, ha végre fején érzi a koronát.

Megdöfte csizmasarkával a tüzes ló hasát, s az olyan kevélyen ficánkolt alatta, mintha tudná, hogy nem valami közönséges ember ül rajta, hanem igazi, valóságos betyár.

Az urasági kastély alig volt ötven lépésnyire. Jancsi odavágtatott s csak amúgy lóhátról megzörgette a nagyságos úr hálószobájának ablakát, melynek külső szárnya ki volt nyitva.

- Ki az? - kérdé a nagyságos úr álmos hangon belülről.

- Én vagyok. Kerekes János - kiáltott be a legény harsány hangon. - Felcsaptam zsiványnak s viszem a »Muci« lovat magammal. Száz forintot itt hagyok érte az ablakban, a többivel adós maradok. Nyugodalmas jó éjszakát kívánok nagyságodnak!

A legény az ablakba dobta a kendő csücskében levő száz forintot, aztán végigvágva szűrsallangjával a lovat, elszáguldott.

- Gyü, te fakó!... köd előttem, köd utánam!...

*

Hej! nem olyan ám igazán a zsivány-élet, mint aminőnek a könyvben van leírva! Nagyon szomorú élet az a valóságban!

A könyv csak azt mondja el, hogy Macsvánszki a százforintos bankót használta fojtásnak puskájába, de azt nem beszéli el, hogy a bankó némelyikéhez vér, másikához könny és mindnyájához átok van tapadva; elmondja, hogy Csillag Gábor kimenekedett a zsandár markából, de azt nem mondja el, hogy a saját lelkiismerete elől nem menekedett meg, az pedig jobban kínozta, mint kilencvenkilenc zsandár; elbeszéli, mint csalta meg Mákos Palkó a bírót, úgy igazítván el előre furfangosan a dolgot, hogy minden körülmény ártatlansága mellett bizonyítson, hanem azt elfelejti megemlíteni, hogy a legfőbb bírót, az Istent, nem csalta meg, s hogy jaj annak, kire ránehezedik büntető balkeze.

Pedig kár azokból a könyvekből az ilyet kihagyni, mert az ostoba ember fel sem éri ésszel, s ha cukorral vegyest tálalják elébe a mérget, csak a cukrot látja meg a tányéron.

Hát mondom, bizony csak szomorú élet a szegénylegényeké!

Egy olyan ember, akinek hajléka nincs, aki erdők vadaival alszik egy ágyon, aki megijed a levélsuhogástól, kit a nyúl is felver, a kezére ragadt vért lemossa az erdő patakjában és aztán iszik a patakból... Isten elhagyta már, emberek iszonyodnak tőle, nincs szerető nője, otthon váró gyermekei, nincsen jó barátja. A természet és a népköltészet is csak két lényt rendelt kísérő társául, két fekete madarat, a hollót és varjút, mik ott kárognak baljóslatú ijesztő hangon a füle mellett és követik mindenüvé; de ezek is csak azért, hogy majd a húsából ehessenek. Elaludni nem mer, nehogy holtan ébredjen fel valahol a pokolban, - mert a zsiványt szabad akárkinek leszúrni - és ha merne is, tudna-e aludni saját lelkiismeretétől, mely felráncigálja szendergéséből és azt kiáltja neki a fülébe mennydörgő, irtózatos hangon: reszkess!

És mennyivel nehezebb még annak ébren lenni, aki aludni nem bír! Mi hasznát veszi annak a nyomorult életnek, melyet kegyelemképp bír mindenkitől, az Istentől s az embertől. Mi élvezetet talál elrabolni a mások pénzét, mikor azon a pénzen ő nem vehet birtokot, tiszteltetést, kényelmet, boldogságot, amit más ember talán megvehetne. Az ő keze el van átkozva annyira, hogy az arany is fává változik benne.

Igaza van a magyar embernek, ha a zsiványt »szegény« legénynek nevezi, mert bizony igazán nagyon szegény az, akinek a sorsán nem akkor kell könnyezni, mikor akasztani viszik, hanem mikor még nincs elfogva.

Kerekes Jancsi is ott volt már köztök néhány nap óta, hanem még nem lehetett nevezni szegénylegénynek, még nem volt legény, csak inas; mert hát az is olyan mesterség, mint a többi. Az elejéről kell kezdeni.

No, ez meg éppen olyan jóravaló céh volt, amelybe Jancsi került, hogy értett ahhoz, mint kell valakit rendszeresen zsiványnak csinálni. Szép lova, jó ruhája volt, hát szívesen elfogadták cimborának, másnap meg elzálogosíták szép, cifra szűrét a »Kikirics«-csárdában, s az árából megitták a barátság poharát. Egészen a maga rendén ment. Az elején atyafiságosan összecsókolództak, a végén pedig agyba-főbe verték egymást. Ez volt az ünnepélyes felvétel.

Jancsi egy kicsit furcsának találta azt is, hogy a szűrét elitták, azt is, hogy a fejét beverték, hanem a nemes kompánia igyekezett őt megnyugtatni:

- Lopjál magadnak, öcsém! A jövő hetekben úgyis vásár lesz Losoncon; a hazajövők hoznak majd elég szűrt.

Ami pedig fejét illeti, az magától is begyógyul.

Nyolcan voltak a társaságban, az egyik elvetemedettebb a másiknál, akik nem értettek ahhoz a tudományhoz, mint kell valakit »nobel« módon kizsebelni úgy, hogy népszerűséget arassanak vele; ők úgy raboltak, ahogy jött, asszonyt, gyereket, szegényt, gazdagot egyiránt, ha nem használt embereknek a szép szó, attól se ijedtek meg, hogy főbe üssék egy kicsit, ki törődik az ilyen csekélységgel? A zsiványnak egy paragrafusból áll a tízparancsolatja: »Lopj, ahol lehet és ahogy lehet.«

Ehhez az elvhez ragaszkodtak is ám keményen, mi abból is kilátszik, hogy többet ne említsek, miszerint a Jancsi »Muci« lovát is ellopták egy éjjel. No, de természetes is, az asztag alatt szedni a kalászt. Még csak gyanakodni sem lehet.

Nem is gyanakodott szegény Jancsi, hanem azt mégis észrevette, hogy komisz emberekkel van dolga. Nem így képzelte ő azt otthon. Hiszen ezek csak olyan közönséges rablók, akik nem néznek semmit a becsületre, akik lábanyomába sem hághatnak egy Zöld Marcinak.

Gondolt is rá néha-néha: nem jó volna-e megszabadulni tőlük, visszatérni a nyugalmas faluba, Erzsike ölébe.

»Nem lehet, ez csak az igazi élet!« - súgta egy hang felülről.

És Jancsi engedelmeskedett e hangnak: úr volt az fölötte.

Egypár kirándulásban, holmi kisebb birkalopásokban részt is vett már; ott is csak olyan őrszem-féle volt. Nagyobb dologgal nem merték megbízni. Hiába, újonc még az ember.

Lőn azonban, hogy bekövetkezett a losonci vásár ideje, ami sátoros ünnepe a kakasi szegénylegényeknek. Rojtos Pista már egy fél esztendeje ígérget egy selyem keszkenőt a kikiricsi csaplárosnénak, azt most okvetlenül meg kell szerezni, mert hát becsületszavát adta rá; Pintyőke Jóska, aki a híres Pintye Gregor dédunokájának vallja magát, egy kis pénzmagra akar szert tenni, Bagós Miska - a főkolompos - téli ruházatra gondol...

Eljött a nagy nap. A derék emberek három-négy kisebb csoportra osztván magukat, lesték az utazókat, megállapítván a titkos »tolvajnyelvet«.

Egy fütty annyit jelez: »vigyázz!«, két fütty: »baj van!«.

Este lett. A széles dűlőúton, mely a kakasi erdőt éppen a közepén szeli ketté, gyérülni kezdtek lassanként a szekerek és az utazók; az a legalkalmasabb idő a dologra.

A holdvilág is orgazdának csapott fel ezen az estén; bebújt a sötéten tornyosuló felhők alá, mintha azt mondta volna: miattam ugyan tehettek akármit.

Jancsi két társával egy nagy bükkfa alatt heverészett, várván valami alkalmas zsákmányra; szíve hangosan dobogott, mint a katonáé a csata előtt.

- Nem hallasz valamit, Jóska? - kérdé Pintyőkétől Rojtos Pista, erősen hegyezve a füleit.

Jancsi egész testében megrezzent, a megszólított azonban hidegen felelt:

- Egy magányos fütty! Annyit jelent, hogy dolga akadt a cimboráknak.

- Ühüm! Megeszik előlünk a tejfölt.

Pintyőke nem felelt semmit. Olyan embernek tartotta magát, aki nem szokott a levegőbe beszélni. A betyárnak némán kellene születni. Akkor aztán elvihetné a mennykő a vallató szolgabírót.

E pillanatban két egymásután következő éles fütty hangzott az erdő alsó részéből. »Baj van!«

A három betyár villámhirtelen ugrott fel, hogy veszedelemben forgó társai segítségére siessen.

- Utánam! - kiáltá Rojtos Pista, nekivágva tüskön-bokron keresztül az erdőnek.

Jó sokáig szaladhattak nyomában, míg végre Pista megállapodott s bevárta Pintyőkét és Jancsit.

- Pszt! Ez aztán derék. Nézzetek oda.

Az úton, amennyire a homályban kivenni lehetett, egymással birkózó alakok voltak láthatók. Ember ember ellen, vad, kétségbeesett tusában. Zavart kiáltások, pokoli lárma, asszonyi jajveszékelés hallatszott ki... Ne hagyd magad! Segítség! Üssed, nem apád!

- Itt asszonyok is vannak, - okoskodék Rojtos Pista - kikerül a selyem keszkenő. Menjünk segítségére társainknak! Mégpedig a legjobb lesz nagy lármát csapva három oldalról rohanni egyszerre. Te, Jancsi, távolabb megkerülöd az utat és a túlsó oldalról vágsz feléjük, Jóska pedig balról.

A társak elismerték, hogy ezt Moltke generális se bírta volna jobban kigondolni.

Jancsi megkerülte az utat és várt a jelre.

A jel elhangzott. Egy taps volt a jel.

Jancsival egyet fordult a világ, magasra emelte fokosát, s majdnem önkénytelenül futott a küzdelem helyére, midőn egy női sikoltást hallott.

Ez a sikoltás annyira megrázta, hogy térdre rogyott tőle.

Olyan nagyon hasonlított ahhoz az egyszerihez. Talán kísértő árnya annak? Olyat csak egyszer hallott az életben, de az is elég volt egy egész életre...

A szíve összeszorult tőle, a karja lehanyatlott, lába megtört alatta, megüvegesedett szemei merően bámultak a birkózókra.

E percben villám cikázott végig a beborult égen. Oh, bár csak ne cikázott volna!

A villám megvilágította Jancsi előtt a rablótusát egy percre. De ez az egy perc is elég volt, hogy mindent lásson.

Földre gyűrt alakokat, kiknek testét egy vad társa dömöcköli, egy öreg, ősz hajú embert, aki kezét összetéve könyörög életéért s nyújtja feléjök pénzét. És senki se hallgat rája. De ez nem minden. Az öregembert egy fiatal leány takarja el testével, szomorú, kétségbeesett arccal... Rojtos Pista éppen most szaggatja el kebléről a selyem keszkenőt... Irtóztató... Ez a leány Molnár Erzsike, az öregember pedig az apja...

Jancsi reszketve takarta el szemeit kezével, majd meg imára kulcsolta össze azokat, mély fohászt küldve a sötét, haragos égbe.

- Én istenem, megbocsátasz-e nekem?

Aztán, mint akinek egyszerre visszatér elgyengült haldokló ereibe a friss vérpezsgés, hirtelen felugrik a földről s torkaszakadtából elkiáltja magát:

- Zsandárok jönnek! Fussatok cimborák!

A gomoly egy pillanat alatt tágulni kezd. Rettenetes bomba ez az egy szó, melynek hallatára mindent elfelejt a rabló, csak azt nem, hogy »futni kell«.

- Honnan jőnek? - kiált vissza futás közben Bagós Miska.

- A benyelei puszta felől - felelt rá Jancsi s aztán ő is elkezd futni.

Ő jól tudta ugyan, hogy nem jönnek biz ott sehonnan zsandárok, de neki sem szabad ott maradni. Ne tudja meg Erzsike soha, hogy ő is látta azt, ami ma itt történt.

S amint fut, egyszerre megbotlik valamiben. Lehajol érte, hát egy csíkos paraszttarisznya; bizonyosan valamelyik előtte szaladó társa dobta el, mert nincs benne semmi, csak egy csomó írás s egy darab kemény kenyér. Minek azt cipelni?

De ő mégis felveszi. Úgy van rászokva gyermekségétől, hogy még a talált patkószeget sem hagyja ott, hanem elviszi haza; mert az édesanyja arra tanította őtet: »ki a keveset nem tudja megbecsülni, nem érdemes a sokra«.

Az pedig nagyon elbúsította, hogy eszébe jutott az édesanyja mondása. Szegény asszony! Szegény asszony!

Az édesanyjáról azután eszébe jutott minden, a jó arcú földesúr, a mesélgető Gyurka bácsi, a csendes alacsony házikó... meg az a magas eleven sövény is a szomszéd kertjén... Az eleven sövény mellett egy nagy borzag bokor, azon pedig a tömérdek veres falú, fekete pontos katicabogár, melyekből otthon csendes estéken bizony sokszor kezébe vesz nem egyet édesanyja s könnyezve biztatja: Repülj, repülj! Vagy nyugotra, vagy keletre az én elveszett fiamhoz! Vigyél neki üdvözletet!...

A paraszt-költészet azt hiszi a katicabogárról, hogy elszállítja a szerelmesek üdvözletét, az anyák sóhajtását, ahová parancsolják. Oh, bizonyosan.

Nagyon szívébe sütött a visszaemlékezés, úgy elkezdett abban fájni valami édes gondolat.

Visszamenni, leborulni a lába elé és olyan emberré lenni, akire büszke lehet az ő anyja.

- Azt teszem.

Megfordult. Ez a fordulat mentette meg.

Aztán tájékozni kezdte magát, merre volna legközelebb haza. Sötét volt, de ő jól ismerte már az erdőt, biztos, siető léptekkel ügetett tehát a sűrű bozóton, csaliton keresztül.

De mit fognak mondani otthon? Őt ott meg fogja vetni mindenki. Mindenhova, csak haza nem lehet mennie.

Fejét csüggedten hajtja le s egy szomorú sóhajtás tör ki belőle. Abban a sóhajtásban benne van a pillangó története, mely nem tud kirepülni a hálóból. Egy veszendő lélek panasza, aki a folyam tisztább partjára kíván evezni és kettéhasítva látja maga előtt a csónakot.

Egyszerre felrezzen gondolataiból.

Valaki közeledik feléje.

A haraszt megzördül, mindig közelebb-közelebb. Már a lépéseket is ki lehet venni. Ember jár itt.

Jancsi megállt és hallgatódzott.

Csakugyan jön valaki.

Hátha a társak közül valamelyik? Vagy talán valami üldöző zsandár? Mindenképp baj. Egyikkel sem szeretne találkozni.

Kerekes Jancsi nem fordult ugyan vissza, elkezdett bal felé szaladni, koronként megállapodván hallgatózni; hanem biz azok a lépések megint csak ott hangzottak mellette, mégpedig azok is sebes lépések voltak már. Aki utána jött, az is szaladott.

Egyszerre aztán a nagy sötétségben azon vette észre magát Jancsi, hogy szemközt áll egy emberrel. A másik is észrevette Jancsit és megdöbbent tőle. No, ezek ugyan egymásnak szaladtak szegények!

Némán állottak ott egy percig s hihetőleg azon gondolkozott mind a kettő, hogy mint lehetne most egy merész ugrással megszökni egymás elől, mikor egyszerre kibújt az ezüstfényű hold, szelíd fényt vetve a két ember megijedt, sápadt arcára.

A Jancsi arca még jobban elhalványodott s csendes, megtört hangon rebegé:

- Hiszen kegyelmed az, Gyurka bácsi!

A másik alak fölemelte a földről ijedtében kiesett pipáját s aztán egész hetykén kiegyenesedett, mint olyan ember, aki midőn a halál torkában véli magát, azon veszi észre magát, hogy »ő az úr itt«.

- Persze, hogy én vagyok. Éppen téged kereslek, jómadár! Előlem ugyan hiába futottál; utolérlek én még a pokol fenekén is.

Gyurka bácsi úgy adta elő a dolgot, mintha ő kergetőzött volna. A csízió szerint nem is lehetett másképp.

- Mit akar velem? - dacoskodék eleinte a fiú.

- Azt akarom veled, hogy gulyáshúsnak aprítlak. Van még bennem annyi becsület, hogy nem járok lesütött fővel az emberek között, hanem elviszem a véred festékét ezen a rozsdás kardon, mellyel becsülettel szolgáltam a királyt (a kard ugyan nem volt ott az oldalán, de ő azt mindig odaképzelte) és megmutatom az embereknek otthon, hogy az öreg huszár nem tűr meg annyi szennyfoltot sem a famíliáján, mint a mákszem. Véreddel festem címernek a kardomra, hogy Kerekes György becsületes ember volt mindig.

Az ifjú lankadtan támaszkodott egy fához; még így sohasem hallotta beszélni Gyurka bácsit. Mintha azok közül a nagy eltemetett generálisok közül támadt volna fel valamelyik benne! Hogy villogott a szeme, milyen egészen másként nézett ki! Az aztán a valami, aki így beszélhet, mint ő... Mi ehhez a nyomorult zsivány!?

Jancsi előtt oly nagynak tetszett Gyurka bácsi, hogy hozzáhajolt és megcsókolta a kezét.

Milyen jó, hogy sötét volt, legalább senki sem látta azt a könnycseppet, ami az öreg huszár szemeiből esett ki s folyt le tisztes barázdás arcán.

- Ne érints! Beste zsivány fajzatja! - igyekezett elkapni kezét Gyurka bátya - mert mindjárt levágom a saját karomat s a kutyának dobom, nehogy holtig meglátszassék rajta a szájad szennye. Órád ütött! Meghalsz! Térdepelj le!

Gyurka bácsi egyet sóhajtott e kemény szavak után.

- Ej, ej! Minek is adtad magad erre a csúf életre!

A fiú térdre rogyott a roncsolt öregember előtt és felemelte a két ujját az égre.

- György bátyám, hallgasson meg. Esküszöm az élő istenre, hogy még eddig nem loptam, nem raboltam semmit, hogy még eddig nem voltam zsivány és hogy megbántam tettemet oly igazán, amint azt hiszem, hogy egy mindent látó isten van az égben. Nem azért mondom ezt, hogy ne öljön meg, hanem azért, mert nem akarom, hogy rosszat gondoljon felőlem. Mondja meg ezt az édesanyámnak is!

- Majd megmondhatod neki magad. Hamarabb leszel vele a másvilágon!

- Meghalt?! - kiáltott fel végtelen fájdalommal Jancsi.

- Nem bírta túlélni a gyalázatát. Ahogy a faluban híre terjedt, hogy haramiának csaptál fel, harmadnapra már kiterítve feküdt a deszkán.

Jancsi hangos fuldokló zokogásban tört ki.

- Most már öljön meg, az istenre kérem. Minek éljek még.

Az öreg huszár csak nézte egy darabig kemény, mogorva arccal, azután mintha egyszerre leolvadt volna szívéről a jégkéreg, odaült ő is a fiú mellé s lecsüngő fejét ölébe véve, megsimogatta gyöngéden, szeretettel, mint azelőtt régen-régen kisfiú-korában...

Aztán megtömvén a sárgarézkupakos pipát, kicsiholt, rágyújtott s lassú tempóban megnyomogatván a sziporkázó tüzet, szelíd haragtalan hangon mondá:

- No, ne légy gyerek! Ami megtörtént, megtörtént. Aztán még nem is voltál igazán zsivány. Én megbocsátok.

*

Volt egyszer valamikor egy háború, amikor a magyar ember azzal igyekezett segíteni a hazájának, hogy elfutott az ellenség elől.

Nem volt az valami nagyon régen. Hanem azért kár emlegetni. Elfelejtettük egészen...

Nem is hoznám fel a jó egyetértés okáért, ha nem volna szükséges elmondani annak a délceg huszárnak a kedvéért, aki éppen most hajtott be a falu közepére, egy fakó felföldi szekéren s kinek egy sebhely van az arcán s egy rendjel a mellén.

Ugyan hol kapta ezekben a dicsőségtelen időkben?

A korcsmáros kint áll az ivó ajtajában s nagyot emelint a fekete bársony sapkán.

- Hej, Icig szomszéd! Él-e még az öreg Kerekes Miklós? - kiált rá a huszár.

- Igenis, őrmester uram.

- Hát Gyurka bácsi?

- Olyan, mint a hal a vízben. Éppen bent van a másik szobában: egy verdung dohányt méret magának.

A huszár szó nélkül szállt le a szekérről, azután sietve megy be az ivón keresztül a másik szobába, hol Gyurka bácsi erősen szuszogó pipájával bajlódik. Az az átkozott nedves dohány sehogy sem akar égni. Most már a tapló sem olyan, mint valaha volt. Hej, mikor ő még Taljánországban járt, odatartotta pipáját a napnak, hogy attól gyulladjon meg!...

- Adj' isten jó napot, édes Gyurka bátyám! - szólt oda a huszár szelíden, de annál kevélyebben csördül meg a szóhoz a fényes sarkantyú meg a padlót piszkáló kard.

Gyurka bácsi előbb a taplót igazítja meg nagy komótosan s csak akkor nézett fel az ómódú kalap alul, amúgy félvállrul, mert hát nem szereti ezeket az új huszárokat. Neki még a lova is különb ember volt náluk.

Hanem amint felnéz, kimosolyodik mogorva ábrázatja: kikapja a sárgarézkupakos pipát s úgy vágja a földhöz, hogy ezer darabra mállik szét, aztán odaborul a jött nyakába.

- Isten hozott, kedves Jancsi fiam! Én gyönyörűségem! No, csakhogy már ketten leszünk a faluban. Nem adom ezer forintért! Tyüh! De megszépültél, öcsém! Akárcsak magamat látnám, mikor ilyen voltam. No, ugyancsak emberré tettelek.

A jó Gyurka bácsi úgy összevissza nézte elülről-hátulról Jancsit, hogy majd belerészegedett a sok nézésbe, hisz olyan régen van már, hogy utoljára látta!

- Ühm! strázsamester vagy? - mondá hirtelen elkomorodva, amint a három csillagot megpillantá. - De már ezt mégsem gondoltam.

Gyurka bácsinak nagyon fájt az, hogy ez a gyerek felibe kerekedett; mert ő csak közlegény volt hajdanában. Ejnye, ejnye, ilyen nagy embert már mégsem akart belőle csinálni.

- De Taljánországban csak nem voltál? - kérdé hirtelen aggódó arccal.

- Dehogy voltam, dehogy... Nemigen akarták oda a magyar embert bebocsátani. Pedig ott tisztességesebb volt a munka.

- No, csakhogy ott nem voltál! - rikkantott közbe örömteljesen Gyurka bácsi. Már most legalább ez az egy pozíciója lesz Jancsi ellenében. - Hát ezt a kaparást, meg azt a medáliát hol kaptad?

- Egy magyar tisztet védelmeztem, mikor olyan fiókcsatában nekivágott egy burkus csapat. Azért érdemeltem ki.

- Na, jó lesz az is... A feleséged nyakára, ha megházasodol. Nekem is volt vagy öt, de Taljánországban belehánytam a tengerbe.

- Ejnye, az kár volt.

- Micsoda! Csak nem hordhatom szégyenszemre, amit a német adott!

Nem lett volna huszár Jancsi, ha nem vette volna mindjárt észre, hogy e másik huszárnak azon jár az esze, mint faraghasson le valamit a »túlságos nagy emberségből«, és mert észrevette, kapitulálni nem akart, egyet fordított a beszélgetés gyeplőjén.

- Ugyan, hány éve már annak, ahogy kegyelmed a verbunghoz vitt?

- Nyolc.

- Ugye nyolc; mondja meg, kérem, elfelejtették-e már azt a fiatalkori vétkemet, hogy a haramiákhoz szegődtem?

- Amint vesszük. Egyébiránt annyi, mintha nem is történt volna. Ki merne egy huszárral kötődni?

- Mit gondol mégis? Ideadná-e nekem az öreg Molnár a lányát? Nem felejtett még el Erzsike?

- Erzséről jót állok, hanem az öreg nem érti a dolgot. Paraszt volt, paraszt maradt; az nem látja be, mennyit ér egy ilyen magunkszőrű ember. Aztán magam sem tanácslom, nagyon szegény ember már az öreg Molnár, úgyhogy nemsokára dobszóval éneklik ki a portájáról. Valami sok pénzt érő irományait rabolták el valahol - amint maga beszéli.

- Mindegy. Én mégis megpróbálom. De menjünk haza. Hogy van az apámuram?

- Nincs itthon. Ökröt ment venni a nagyságos úrral Losoncra. Legfeljebb holnap jönnek haza a vásárról.

Jancsi egészen szemére húzta a csákót; nem jól esett neki a »losonci vásár« szó.

- Tudja mit, Gyurka bácsi? Már csak menjünk valahova; teszem azt Molnárékhoz.

- No, már oda nem, öcsém! Mert a múlt héten is azt mondta az öreg Erzsének, mikor a kérőjét ki akarta kosarazni: »talán bizony azt a gazember Kerekes Jancsit várod? Hiába várod, nem adlak hozzá!«

Jancsi elkomorodott.

- Mindegy. A huszárregula szerint semmi sem lehetetlen.

Gyurka bácsi meg volt fogva.

- Az egészen más! Már a regula kedvéért elmegyek a pokolba is. Menjünk.

Esteledni kezdett az idő, mikor a két vendég átlépte a Molnárék küszöbét.

Otthon voltak mindnyájan. Az öregasszony, ki süketnéma volt, valamit varrogatott az ablaknál, talán a szemfedőjét... Erzsike pedig olvasott őszhajú apjának a bibliából.

- Dicsértessék! - köszöntött be Gyurka bácsi.

- Mindörökké! - szólt a gazda, aztán ijedten mereszté szemeit a katonára. Tudj' az ördög... már a magyar ember nem nézheti »közelről« a mostani katonát; a tulajdon hazakerült fiával is elébb odakint vetteti le a »fehér kitlit«, csak azután ereszti be a házba.

Meglehet, hogy ennek valami oka is van, csakhogy már nemigen lehet megtudni.

- Ejnye, meg sem ösmer bátyámuram? - mondá a huszár lassú, fojtott hangon.

Erzsike kezeiből nyomban kiesett a biblia erre a hangra. Felugrott a lócáról, aztán mintha valami mást gondolt volna, hirtelen visszaült megint, eltakarván a biblia lapjával arcát, mely olyan piros lett, mint a tűz. Jó, hogy meg nem gyulladt tőle az a szent könyv.

- Te vagy az, Jancsi öcsém? Bizony, bizony, nem ismerhettem rád. Hát hazakerültél?

- Minden madár vágyik a fészkébe, bátya.

- Okosan. Mindenütt jó, de legjobb otthon. Most már csak egy feleség kellene, ugye?

A Jancsi arca is olyan lett, mint a tűz.

- Nehéz a szegény embernek feleséget kapni...

Ezen a szón aztán úgy elgondolkoztak, hogy egy fél óráig senki sem szólt egy hangot sem; a nyomorék asszony kicsoszogott a kamrába aludni, Gyurka bácsi pipázott, Erzsike úgy tett, mintha olvasna, az öregember pedig nagy bunkós botjával különféle cirádákat, tulipánokat rajzolt a földre, mintha egyéb dolga sem volna a világon.

- Nem kell képzelődni, öcsém! Elég leány van a faluban, majd jut neked is.

- Csakhogy attól félek, nem az lesz, akit én akarok.

Ezen a szón is gondolkodni kellett. Az öregember megtörölte izzadó homlokát az inge ujjával, azután azt mondta Erzsikének:

- Eredj ki, lányom! Adj egy kis takarmányt a borjúknak!...

Erzsike kisuhant. Istenem! Hogy dobogott a szíve, mikor a délceg huszár előtt elment! Mennyi minden benne volt abban a tekintetben, amit egymással váltottak.

- Kiment a lányom, hát elmondhatom, amit akarok. Látom a szándékodat, öcsém; szereted, el akarod venni. Emberségesen van. De én is emberséggel akarok cselekedni s megmondom magyarán, hogy ne is járkálj utána, mert nem adom neked soha. Azért mondom, hogy tudd mihez tartani magadat, ha már hazajöttél.

- Mit vétettem én kegyelmednek? - méltatlankodék a legény.

- Semmit, öcsém. Hanem minden dolognak van oka-foka. Ezelőtt nyolc évvel tán nem így beszéltem volna, mert még jómódú ember voltam, aki így is, amúgy is igazíthatja a maga dolgát, most azonban szegény vagyok, mint a templom egere, mindenemet elrabolták a kakasi erdőben, úgyhogy mikor egy olyan ember kéri meg a lányomat, aki akkor semmisíthet meg, amikor akar, nem lehet gondolkoznom felette, hanem két kézzel adom oda.

Jancsi egész testében reszketett.

- Ki kérte meg Erzsikét? Mijét rabolták el kegyelmednek?

Az öregember hátrasimította ősz hajfürtjeit és nyugodtan felelt:

- Erzsét Biró Ferenc kérte meg, akinek pénzét, mikor még kiskorú volt, én kezeltem, mint gyámatyja. Elég szép összeg vala, majdnem háromezer forint. Nem akartam hát, hogy hiába heverjen az asztalfiában, od'adtam egy losonci tímármesternek kamatra. Nagyon jómódú becsületes ember volt, isten nyugosztalja meg szegényt!... Írást is adott róla, de a vásárról hazamenőben megtámadtak a kakasi erdőben a zsiványok, levették vállamról a szeredást, melyben a kontraktus volt.

- De csak beösmerte adósságát a tímár? - kérdé Gyurka bácsi.

- Nem volt ideje szegénynek. Harmadnapra beküldtem hozzá a leányomat, hogy más kötelezvényt állítson ki; a leányom azonban éppen jókor jött a temetésére.

- Meghalt! Ejnye az akasztófáravaló, de ki tudta kalkulálni a halála napját! - szörnyülködék György úr.

- Kövér ember volt, a guta ütötte meg, éppen egy nappal előbb. Az örökösök pedig tudni sem akarnak a háromezer forintról.

- És el is veszett?

- El az utolsó krajcárig, pedig hát nem is az én pénzem volt, hanem a Biró Ferié. No, most már elmondtam, öcsém, ami a szívemen feküdt, most már te is tudod mi a bajom; - kérlek hát: ne szaporítsd azzal is, hogy gátat vess ennek a házasságnak, melyet alig bírok összetákolni. Hidd meg, csak ezen az egy úton bírok megmenekülni a becstelenségtől és a koldusbottól.

A huszár arcát az izzadság verte ki e szavak alatt, valami gondolat főtt az agyában.

- Hátha egy más is van még? Milyen volt az a tarisznya?

- Fekete csíkos, kopott jószág, olyan, mint ez itt a mestergerendán...

A legény örömreszketve csapott tenyerével kardjára; mert a huszár legelőször is kardjának beszéli el a gondolatait...

- Mit adna kegyelmed, ha visszaadnám tarisznyáját? - kiáltott fel vidáman.

Az őszhajú ember szemei egyet villámlottak e szóra:

- Amit kérnél, kedves János öcsém...

- Szaván fogom kendet. Hej, Gyurka bácsi! Ne aludjon, hanem mondja meg, hová tette azt a tarisznyát, amit akkor adtam kendnek, mikor katonának öltöztetett fel!

Gyurka bácsi csakugyan szendergett már; úgy kellett felrángatni, mint valami tetszhalottat.

- Hm! hogy hol van a tarisznya? Mi a ménykőnek kérded? Nincs abban semmi, csak egy darab kemény kenyér, meg valami ákom-bákom, ha már azóta meg nem rágták az egerek. Ott van a padláson felakasztva nyolc esztendő óta...

- Hozza el kegyelmed gyorsan! Siessen, az isten áldja meg, mert abban a tarisznyában van az én boldogságom.

György uram nagy szemeket meresztett. Micsoda bolondos huszármondás az? Tarisznyában hordani a boldogságot; hanem azért már csak mégis elhozza neki...

Fél óra múlva a Molnárék asztalán volt a csíkos tarisznya és benne a »háromezer forintos kötelezvény«.

- Megint élek! - kiáltott fel Molnár Mihály uram a Jancsi nyakába borulva. - Az életemet adtad vissza!

- Aha! - okoskodott fejcsóválva Gyurka bácsi - most már keresztüllátok a csízión. Jó, hogy megőriztem.

Jancsi némán állt ott. Jobb ilyenkor nem szólni semmit. Míg a két öreg gondolkozik, addig ő az Erzsike szemeit bámulja. Az aztán az igazi tündérírás, amit onnan lehet olvasni; minden betűje többet ér a tímár-örökösök háromezer forintjánál.

- Az életemet adtad vissza! - ismétlé az öreg, egyet csavarintva lekonyult ősz bajuszán. Szegény bajusz! Bizony nem hitte volna, hogy még felkunkorítják valaha.

- De nem adtam ám ingyen, - felelt vissza mosolyogva Jancsi - most már kegyelmeden a sor beváltani ígéretét.

- Hát hadd hallom, mi kell?

- Meg se merem mondani... egy egész mennyország... Erzsike...

Az öreg Mihály bácsi nem szedte ráncokba homlokát, ifjú mosoly ült ki tisztességes arcára.

- Isten neki! Látom, nem tágítasz... hát már csak neked adom.

Jancsinak erre nem volt más felelete, mint hogy odaugrott Erzsikéhez, átölelte karcsú derekát s odaszorította a szívéhez...

Olyan boldogok voltak...

- Ez aztán az igazi medálion, ami most csüng a melleden, öcsém! - kiáltott közbe Gyurka bácsi, összeütve bokáját.

Az öreg Mihály bácsi pedig ezalatt kiment a pincébe és telehozta a zöldre mázolt korsót jó mohorai borral, s amikor visszakerült, tréfás szemrehányással választá el a szerelmeseket:

- No, no gyerekek! Még a pap áldása hiányzik. Aztán talán igyunk egyet. Régen nem volt már ilyen napom.

Nem soká kérette magát Gyurka bácsi, hanem odajárult a szentelt korsóhoz, s olyat húzott könyvnélkül belőle, hogy azontúl sehogy sem lehetett vele elhitetni, hogy nem Taljánországban táborozik.

Nem is bírta el sokáig a dicsőséget, hanem felhúzódott a kemence tetejére s onnan pislogott le egy darabig, míg végre kiesett a Molnár uramtól kikölcsönzött makrapipa a szájából s befogta szemeit az édes álom, miután előbb elmorogta néhányszor:

- Mégiscsak igaza van a huszárregulának: semmi sem lehetetlen.

Hanem a másik öregember nem bírt elálmosodni; hol a gyermekeken, hol a megkerült íráson tévedezett a szeme. Valami szálka volt még megakadva torkában, annak a szálkának még ki kellett jönni.

- János öcsém! - nyögte ki nagy köhintések közt az öreg. - Mondd meg, hogy jutottál ehhez az íráshoz?

A huszár elsápadt, kiejté kedvese kezét a magáéból, s felemelkedett helyéről, miután leoldá kardját s letette a szögletbe. Annak a kardnak nem szabad azt meghallani, amit neki most el kell beszélni.

És aztán elmondá az öregembernek élethíven saját történetét, egyetlenegy szót sem tagadva el, mint szítta magába a rossz könyvekből a rabló-élet utáni vágyat, mint hagyta el szülői házát... hogy birkózott meg szerelmével... hogy utálta el saját magát... mint lelte meg élte fordulópontján az értékes tarisznyát... és mindaz, ami oly keserű volt a múltból s aminek mindennek az átkozott rossz könyvek az okai, melyek lassankint mérgezték meg lelkét.

Oh, ha azt akkor tudta volna! Ha megmondta volna neki valaki, amint ő most megmondja mindenkinek, hogy a ponyvairodalom olyan, mint a tiszta búzában a konkoly, de hát az ostoba ember, aki még posztót nem látott, könnyen hiszi el a darócról, hogy selyembársony.

Bizony, okosabban tették volna valaha nagyon régen azok a méltóságos urak, ha azok helyett az ártatlan papirosok helyett, miknek »magyar bankó« volt a neve s mik nem ártottak senkinek, az ilyen könyveket hordatták volna össze egy rakásra - meggyújtani. Annak a tűznek a lángjánál százszor jobban átmelegedett volna a nép az irodalomért, mint ahogy így meghidegedik iránta.

Az öregember figyelmesen hallgatta a huszár szavait, és szigorú arca egészen nyájassá változott az elbeszélés végén.

Jancsi szorongva leste a hatást. Hátha megvetőleg fordul el tőle e szigorú ember?

Hanem a szigorú ember nem fordult el, ahelyett odanyújtotta becsületes, kérges tenyerét Jancsinak.

- Te derék és becsületes ember vagy, fiam! Büszke vagyok reád. Fel bírtál kelni, mikor leestél.

A legény szíve elfogódott a büszkeségtől. Olyan nagy teher volt ezzel eltávolítva a lelkéről, mely már nyolc éve nyomta éjjel-nappal. Most már nem maradt meg belőle semmi. Egészen kiszorította az a vén kéz.

*

Jámbor atyámfia! Gondolkozzál egy kicsit ezen a történeten, s ha utad a vásár alkalmával ama ponyvasátrak mellett visz el, hol a furfangos talján öt garasért árulja az ötven krajcáros könyveket, fordulj el onnan, ha pedig már ki is vetted volna a tízkrajcárost és restellnéd visszacsúsztatni zsebedbe, dobd inkább a sárba, mégse végy rajta könyvet, mert a könyv olyan, mint a gomba, amilyen jóízű, tápláló az egyik, éppúgy valóságos émelygő méreg a másik.

A BATYUS ZSIDÓ LÁNYA

BEVEZETÉS

Legelőször is látszik egy virginia-szivar, s ahol ez a virginia-szivar végződik, ott kezdődik az esküdt úr, függőleges vonalban lefelé, négy és fél lábnyira, fölfelé pedig másfél araszra, mi világosan mutatja a középtermetet és a lopótök hosszúságú főt, melyen illő rendben vannak elhelyezve a teens esküdt úr szépségei: két savószínű szem, egy vörhenyegest játszó orr, mely alatt vékony tavalyi bajusz szégyenkezik lekonyuló végeivel. Ez az audiat Béla.

A másik asztalnál apró fiatal ember ül élénk, pajkos szemekkel, bozontos hajjal, sűrű körszakállal s azon nevezetes tulajdonsággal, hogy akkor fekszik le, mikor a többiek kelnek, s akkor kel, mikor a többiek feküsznek. Egyébiránt elméletben igen szolid fiú, csak a gyakorlatban szeret kirúgni. Ez az amice Ferenc.

A harmadik esküdtet nem látjuk a hosszú, sajátságos kinézésű teremben; odakint csavarog valahol a Kati ablaka alatt, de azért úgy kell venni, mintha ő is ott ülne asztala mellett és anekdotázna a többinek. Amikor nincs itt, akkor is itt van. Az esküdteket csak együtt lehet képzelni; azért, hogy az egyik másuva keverődött, ehhez a játékkártyához tartozik mégis. Azt nem lehet innen eldisputálni. Ez a legfiatalabb esküdt a Kálmán öcsénk. Arca magyaros, erősen jelzett vonásokkal, ajkain folytonos vigyorgás ül, ajkai között pedig folytonosan hosszúszárú pipa lóg.

A helyiség a gy...i szolgabírói iroda, a csirkepörök magazinja, hol a napidíjak sovány szelleme lebeg védangyalként az összehalmozott akták fölött, miket az esküdt urak »folyamatba vettek«, mi annyit jelent, hogy minden félévben András hajdú által lekeféltetik róluk a port.

Az iroda egy előszobából nyílik, hol az öreg náthás iktató rajzolgatja be számszerint a pöriratokat, olyan fontos ábrázattal, mintha legalább is a »vörös könyvet« szerkesztené.

Jobbra az ablak mellett a becsületes András hajdú állítgatja ki a »vétjegyeket«, diplomatikus mosolygással hunyorítva egyet-egyet az asztal alá rejtett pálinkás butykosra, pedig az az oka, hogy olyan görbén csinálódnak a betűk.

Bezzeg, az irodában egészen más élet foly!

Ott is ékeskedik ugyan egy cilinder bor a Béla esküdt ablakában virágcserép helyett, de mit ér az, mikor a nyílása szorosan be van pecsételve, világos jelül, hogy ez a »tiszteletbeli« cilinder »corpus delicti«-t képez valamely bűnügyhöz.

Béla esküdt az első napokban alig bírta magát megtartóztatni, hogy föl ne törje róla a pecsétet; de abbeli félelmében, nehogy a másik két esküdt igya meg előle a bort, azt hazudta róla, hogy »ecet«, és ezt annyiszor elmondta már, hogy most maga is komolyan hiszi, miszerint ecet van benne.

Béla azóta nyugodtan alszik és nem sóhajt többé, mikor savószín szemeinek tekintete a palackra téved.

Mint mondanám, az irodában egészen más élet van.

Az előszobai lassúságot itt valóságos gyorsaság váltja föl. Az ítéletek teremnek, mint a gomba. Az amice Feri tolla rohamos gyorsasággal perceg a papíron, az audiat Béla, mialatt balkezével a fületövét vakarja, azalatt is ír a másikkal, s aztán ha már összevissza vakarta feje minden részét, kackiásan a mellényzsebébe dugja mutatóujját, mintha azt akarná mondani a föl s alá szaladgáló ügyvédnépnek, hogy: »onnan ered az igazság«.

Aki az esküdtek e kivételes szorgalmát észleli, ha csak egy cseppet okosabb ember valami tudós akadémiai tagnál, rögtön rájön két dologra: hogy vagy pénzük nincsen, vagy otthon van a szolgabírájok, mert ha e két eset közül egyik sem állna, akkor - mint rendesen - a rab őrizetére hagyatnék a »Tekintetes Hivatal«, ami már csak azért sem válnék az igazságszolgáltatás kárára, mert Stofi fiskális világosan bebizonyította, hogy a tekintetes bíróság csak akkor nem tesz rosszat, mikor semmit sem tesz.

A semmittevés legszebb tulajdona egy mai szolgabírói hivatalnak.

És ebben az a szomorú, hogy - majdnem igaz.

Hanem akkor nincs is különb három esküdt nagy Magyarországon, mint a mi hőseink.

Ott van például Kálmán öcsénk, ki két hónapig írt le egy tizenhárom soros másolatot.

Ennek röstségét csak Feri esküdt múlja fölül, ki sohasem szokott fizetni senkinek semmiért, csupán abból az egyszerű okból, mert röstell a zsebébe nyúlkálni.

Kéry Béla kivétel; ő már szeret dolgozni, de csak józan állapotában. Persze, az az ostoba szerencséje van, hogy sohasem jut józan állapotba.

Pedig milyen szolid embernek látszik!

Csakhogy Stofi fiskális megint azt állítja: »a látszat csal«.

És Stofi fiskálisnak most is igaza van, mert nem feketének látja-e az ember az ő haját is, pedig hát harmadéve még fehér volt?

»Őszülés visszafelé!« - amint magát elmésen szokta kifejezni. Mert ha az embernek egy nap alatt meg tud a haja fehéredni, miért ne tudna megfeketedni is egy nap alatt?

A természet nagy prókátor, elegzekválja az ember hajának feketeségét, de vissza is adhatja, mert ezen egzekúció ellen nem nehéz apellálni Török József gyógyszerészhez (Király utca 7. sz. alatt). Stofi bácsin ugyancsak nem fog ki a természet, de még az idő sem. Mintha az is megijedne a legszájasabb prókátortól és nem merné végigszántani a maga barázdáit érdemes ábrázatján, nehogy birtokháborítási perbe keveredjék. Pedig bizony körülbelül a hatvanhoz jár már közel Stofi bácsi, s még olyan helyre legény most is, mint mikor Snapsz Augusztinnal viaskodott valamikor az ötvenes években, amint ezt már leírtam valahol.

Mert hát belekezdhetek én akár a sziámi ikrek életleírásába, mégis csak belekerül abba a mi Stofi bátyánk. Én nem tudok anélkül írni. Itt ül a tollam tetején; hallom, hogy hümmög, mikor valami neki tetsző dolgot leírok; látom, hogy markol üstökébe, mikor humorizálom; érzem, hogy nyakamba csimpeszkedik és fülembe dörgi: »én most magát bepörlöm, ha ki nem egyezik velem!«

Én pedig ki nem egyezem vele soha, hanem ezután is szorgalmasan le fogom írni viselt dolgait: hadd maradjon meg az emléke - magnak.

A ZSÍROS PÖR DEVALVÁLÓDIK

Íme, most is ott ül a Feri asztala előtt egy kopott szalmaszéken, melynek negyedik lába már régen a kandalló gyomrában hamvadozik; hosszú lábait kinyújtja a messzeségbe, s görbe botjával nagyokat döfköd a padozatra.

Minden döfés új gondolat.

- Hüm! Feri barátom! A mai igazságszolgáltatás hasonlít a prófunthoz: nem lehet megemészteni.

- Mert sótalan. Az ügyvéd urak nagyon kevés sót adnak hozzá.

- Üm... hüm, maga nagy ember, Feri barátom!... Tudja, ezt nem azért mondom... Szegény Stuchec!

Stofi bácsinak az a tulajdonsága van, hogy nagyon szaggatottan beszél; sok jó gondolat kóvályog a fejében, de azoknak csak egy részét mondja el, azon hitben, hogy a többit is elmondta; ezért valami hézag vehető észre gondolatmenetében, s mondatai többnyire összefüggéstelenek.

Ebből magyarázható meg az a keringő rágalom, hogy a Stofi bácsi negyedik kerekének imitt-amott megpattogzott a ráfja.

Hanem azért minden hóbortossága mellett is jó fiskális, s annyi szorgalommal, szívóssággal és furfanggal viszi ügyeit, hogy méltán megérdemli a dicséretet.

Sásdy Feri beszéli, hogy egyszer elodázni akarván egy árverési terminust bizonyos ügyben, melyben ő volt a végrehajtó bíró, azt a cselt használta, hogy midőn Feri már éppen a foganatosításhoz akart fogni, hatalmas hangon közbekiáltott:

- Mielőtt ezen ügyet elintézhetnők, fölkérem a végrehajtó bíró urat jelen okmány átolvasására!

S azzal egy iratot nyújtott át Sásdynak, mit az mohó kíváncsisággal fogott kezébe s leüté róla a porzót, hogy jobban olvashassa.

Abban a percben azonban rémítő szemfájás rohanta meg úgy, hogy ordított, mint a vadállat, s nem maradt egyéb hátra, mint rögtön kocsira ülni, fölfüggeszteni az árverés terminusát s hazavitetni magát Gy...ra az orvoshoz.

Az orvos azt mondta, hogy ez vértolulás következménye és praescribált ellene seidlic-port.

Csak évek múlva sült ki, hogy Stofi bácsi paprikával hinté meg porzó gyanánt az átolvasandó irományt.

Ehhez hasonló eszközökkel nyerte meg a Ruzsicsek contra Gelbstein-féle ötezer forintos pört is. Ötezer forint pedig nem tréfadolog, kivált ha a kliens felét odaígérte a prókátornak. Az egész városban híre futott a Stofi úr harmadfélezer forintjának; a meglazult hitel kezdett emelkedni, a kellnerek nagyobb udvariassággal köszöntek s két gyertyát tettek arra az asztalra, amelyhez este leülni méltóztatott, a három esküdt az eddigi »Stofi bácsi« megszólítás elé még egy »kedves« szót ragasztott, Sramko fiskális - Stofi úr ellenlábasa - pedig meghosszabbodott ábrázattal járt-kelt az utcákon és elbeszélte mindenütt szokott tót dialektusával:

- Végre renomé!... A Stofi nyert el előttünk babirt, mind hozá jün most kliens, kinek van jó ködmen. Mi töbi prokurator mehetünk pokol ambitusába.

Mikor már Sramko fiskális minden »apellata forum«-ból kifogy, ezt szokta emlegetni. Egyszóval, az ötezer forintos pör megnyerése nagy szenzációt gerjesztett. Csak az volt még a kérdés: van-e elég jó ködmene az alperesnek?

Majd meglássuk! Ma van a »terminus«.

Stofi bácsi tehát azért jött most az irodába, hogy a törvényszék által a végrehajtás foganatosításával megbízott Sásdy esküdtet az odakint álló kocsiba ültesse.

Egyébiránt ma nagy nap van, hadd jöjjön mind a három esküdt. Lesz dinomdánom az úton, még a szomszéd vármegyében is megérzik.

- No hát mehetünk! - szólott Feri esküdt nagy lélegzetet véve, miután a legnagyobb tehertől menekülendő, tollát az asztalra vágta.

Béla esküdt kapott a szép szón, egyet rántott ómódi kék zekéjén, kivette zsebéből tarka zsebkendőjét, melynek négy csücskében le van pingálva Napóleon arcképe, leporolta vele cipőit és azt mondta ő is:

- Mehetünk! De hol van Kálmán?

- Majd összetalálkozunk vele a piacon.

Öt perc múlva már ott ült a három nevezetes személy az öreg, zöld bárkában, melyről az a hír kering a városban, hogy Mátyás király csináltatta valaha hintónak, de kényelmetlen volta miatt odaajándékozta Stofi bácsi egyik ősének.

Hej! ha akkor tudta volna az igazságos király, mennyi igazságtalan processzus szállíttatik majd szanaszét valaha e kocsiülés ládájában, inkább csináltatott volna belőle tyúkólat.

No, de csakhogy megvan a bárka, s egyéb sem kell hozzá, mint hogy a két sovány fogadott gebe elszállítsa.

Neki is fohászkodik a kocsis s olyan szilajat vág oldalbordájára a fakó lónak, hogy ha esze volna, mindjárt megszólalna tőle, hogy hát tulajdonképp nem ő az egzekválandó.

Egyet gondolkozik előbb a két pára, mielőtt lassú, meggondolt lépéssel előre kezdené lábait rakni, melyek közül egynek a hátulsó, másnak az első bal lába rongyokba van pólyázva, ami lónyelven annyit tesz:

»Ha ti vinnétek minket!«

A piacon csakugyan találkoztak Kálmánnal; éppen Sramko ügyvéddel ment karonfogva.

Stofi intett neki, s az csakhamar ott termett az előülésen, Béla mellett.

Sramko azalatt a lovak elé állt, csodálatos jeleket és varázslatokat csinálva botjával a levegőben, miközben dühösen morogta:

- Mentek keresetre, úgy-é? No egy legyet se találjatok, kívánom tiszta szívemből!

Hanem azért Sramko átka dacára is elindultak s illő tiszteletnyilvánítások között haladtak a forró augusztusi levegőben. Az emberek borzalommal vették le süvegüket mindenütt a zöld bárka előtt. Mindenki tudta már, hogy a vármegye ostorai ülnek benne. Ugyan kinek a hátán csattannak meg? Minden jó lélek dicséri az urat!

Kéry Bélának egy kulacs függött a nyakában; a Kálmán gyerek a pipájával bajlódott, kinek különben is az a tulajdonsága van, hogy amikor nem pipázik, örökké káromkodik, de minthogy örökké pipázik, tehát sohasem káromkodik. Ilyen módon aztán jó keresztény.

Stofi bácsival csak Sásdy Feri beszélgetett:

- Hja... hja! Stuchec szolgabíró korában még másféle világ volt! - sóhajtott Stofi bácsi. - Az volt ám a szolgabíró... isten nyugosztalja meg! Akkor volt még egy kis igazság: most már kiveszett a gyöke is. Szegény Stuchec!

Stofi úr mindig visszasóhajtott a Bach-világ után.

- Sose búsuljon, kedves Stofi bátyám, majd fordul a világ megint.

- Mit ér az? hüm... mikor én már kifordulok a világból?

- Ej, dehogy! Hiszen még jól néz ki, s nem is valami nagyon öreg.

- Igen ám, de mikor a szívem reped meg.

- A szíve? - csodálkozott a fekete esküdt.

- Üm... üm! Cudar időket élünk. Hogyne repedne meg a szívem, mikor olyan dolgokat értem meg, hogy harminc forint munkadíjamat négy forintra szállítja le a bíróság? Higgye meg, kedves Feri öcsém, szeretnék a koporsóban feküdni.

- Hohó! - ordított fel egyszerre Béla esküdt. - Megállj, kocsis! Te meg, Kálmán pajtás, találd el, mit is mondott csak a kabai asszony?

Kálmán öcsénk olyan jól ismerte Béla egyetlen viccét, hogy nem sokat gondolkozott a kabai asszony híres mondásán:

- Hátha innánk?!

- Helyes, csakugyan azt mondta. No hát szálljunk is le, mert már az én kulacsom oly üres, mint valami...

- Vezércikk! - egészíté ki Kálmán.

A beszélgetésbe merült esküdt és ügyvéd fölpillantás nélkül is eltalálta, hogy a »kuruci« csárda előtt állnak, ahonnan még a Gelbstein Dávid lakóhelye körülbelül három órányira fekszik.

- Nem bánom, ha le is szállunk! - szólott Stofi bácsi, hosszú lábait egyenkint rakva le a csézáról. - Megiszom egy feketét.

Azzal kivette a tubákpikszisét a zsebéből, szépen megsimogatta körös-körül az orrát, azután hagyott neki szippantani egyet. Nagyon udvarias ember volt - az orra iránt.

A »kuruci« csárdában jó hatgarasos bort szoktak mérni, természetesen, »ma pénzért, holnap ingyen«, melyért azonban úri embertől húsz krajcárt is elkérnek. Bezzeg, Stuchec szolgabíró korában minden korcsmaajtón kifüggesztve kellett lenni az árjegyzéknek, akkor még nem csalhatott a zsidó. Szegény Stuchec!

A korcsmáros szívesen fogadta az úri vendégeket s behozott négy darab Cinkotát nem látott karcsú iccés üveget, tele jó zsélyi borral, melyet kemény téli időben fontszámra szoktak árulni.

- Vigye vissza az egyiket - szólott az ügyvéd - én csak feketekávét iszom.

Stofi bácsi tizenháromszor szokott napjában feketézni, attól olyan fekete a lelkiismerete. (Ezt a viccet egyébiránt Kálmán csinálta, mosom kezemet a becsületsértési pör elől.)

- Nem lehet! - mondá a fekete esküdt. - Igyunk bort. Bíróilag lemarasztalom ennek a palacknak megivásában.

- Makacssági végzés terhe alatt! - fódozgatta ki Béla.

- Üm... hüm. Isten neki, hüm... Legalább jobban elalszik tőle az ember lelkiismerete így az egzekúció előtt.

A hosszú asztal mellett, mely a korcsma egyedüli bútorzatát képezé, a teens urakon kívül még egy öreg zsidó ült, arcán ezer ránc látszott, fehér haja és szakálla egészen patriarkális kinézést kölcsönzött neki, batyuja lelógott a hátáról, sípja a nyakán függött egy kócmadzagon. Ugyanaz az alak volt, akit úton-útfélen látunk: félbugyogója be van gyűrve a csizmaszárába, a másik fele pedig leeresztve.

Stofi bácsi ismert természeténél fogva belekötött a »jakhec«-be, amint ő nevezé a zsidókat.

- Nos, öreg, hogy megy a »gseft«?

Az öreg zsidó szomorú arcát az ügyvéd felé fordítá.

- Nagyon rosszul, tekintetes uram! Az emberek nagyon rászoktak a boltokra. Szegény batyus zsidó egész nap elmászkál, míg egy rézgyűrűt elád. Nincsen kelete a portékának. A magyar ember olyan rongyos, hogy már rongyai sincsenek.

Stofi úr jónak látta kivenni burnótszelencéjét. Az a jó gondolat megér egy szippantást, hogy olyan rongyos a magyar ember, miszerint rongya sincsen. Stuchec idejében még nem volt ilyen.

- Hová való maga? - kérdé a zsidótól. - Lakik valahol?

- Csernavodán.

- Hüm... üm... Éppen oda megyünk mi is. Ismeri Gelbstein Dávidot?

- Hiszen éppen magam vagyok az!

Stofi úr kezéből kiesett a tubákpikszis. Úgy fölugrott, mint a gumilabda, megragadta a zsidó nyakát és a fülébe ordított:

- Hazudsz, jakhec!

A három esküdt összenézett és elmosolyodott, Gelbstein Dávid pedig nagy szemeket düllesztett ki a csodálkozástól.

- Nos, én nem bánom, nem vagyok hát Gelbstein Dávid, hanem vagyok Rothschild Salamon, ahogy a tekintetes úr parancsolja.

Az ügyvéd elmosolyodott, és nem jött alkalmas szó az ajkaira.

Lábas Kálmán pedig mosolyogva dünnyögé:

- Fogott rajtunk a Sramko fiskális átka.

A kis fekete esküdt fürkészőleg fordult a zsidóhoz:

- Magának volt pöre Ruzsicsekkel?

- Igenis, nekem, csókolom kezét-lábát! Régi, nagyon régi pör az, még szegény megboldogult Áron bátyám életében kezdődött. Most ránk mondta az ítéletet a teens vármegye, csakhogy a bátyám ellen már hiába pörlekedik, nem tud már az arról semmit.

- Fizetődik a hagyatékából! - szólt Feri esküdt. - Ki örökölte összes vagyonát?

- Én! - mondá Gelbstein. - Egyébiránt anélkül is elvállalnám az ő részét.

- Derék testvér! - dörmögé Stofi úr.

- Hova lett bátyjának ezen összes vagyona? - kérdezősködék Sásdy.

- Megvan!

Stofi úr kezdett szabadabban lélegzeni. Eszébe jutott, hogy a lapokból olvasott olyan cinikus emberekről, akik ezereket bírnak s mégis rongyokban járnak. Hüm, üm, a látszat csalhat.

- Tehát csakugyan maga Gelbstein Dávid? Üm. Nos, jól van hát. Van-e elegendő készpénze? Mi magát megyünk most egzekválni ötezer forint s járulékai erejéig.

Az öreg zsidó hangosan elkacagta magát. Nagyon tetszett neki az a humorisztikum, hogy őt egzekválni akarják.

No, hanem most kellett volna Stofi bácsit megnézni, olyan kék lett dühében, mint az érett szilva. Még így meg nem sértette soha senki. Egy ember, akit ő ötezer forintig akar megnyúzni, azzal felel, hogy elkacagja magát.

De hátha ez a nevetés csak »móka«?

- Hiába röhög, barátom. Nem oda Buda! Az ötezer forint felét ön, a másik felét bátyja tartoznék fizetni; de önök egyetemlegesen mindenik a másikért is vannak elmarasztalva. Úgy ám! Fölösleges hát mókázni. Lássuk csak, miből áll tulajdonképpen bátyjának ezen összes vagyona? Üm. Úgy ám!

Az öreg zsidó egészen elkomolyodott.

- Itt van az egész vagyona a nyakamban. Ez a fütyülő.

A batyus zsidó komikus mogorvasággal mutatott a nyakán lógó garasos sípra, melyen évek óta fütyöli ama összhang nélküli nótákat, melyek olyan jól tolmácsolják az ő érzelmeit.

Az a fütyülő az ő legkedvesebb barátja, elválhatatlan útitársa, melynek elpanaszolja, hogy odahaza három árva nyöszörög kenyérért; vegyetek emberek, fehér zsinórt, fekete zsinórt, fehérítőt, pirosítót, rongyért, kócért, egy karaj kenyérért.

A síp olyan szomorúan nyöszörög, mint az éhes gyermekek otthon.

Hanem mikor aztán - ha nem csurran, csöppen - egy pár garas lóbálódzik a batyus zsidó zsebében, a falu utolsó házánál megváltozik a síp monoton hangja, valami vidám kifejezést nyer a dallamtalan fütyülés, mintha az öreg zsidó lelke költözött volna bele és azt kiáltaná a síró gyermekek elé: »Csöndesen, Szálilében, Mojsilében!... Meg nem haltok mára éhen. Puha kenyér, vöröshagyma... csöndesen!«

A vén zsidó odébb ballag az úton. Az utolsó ugató kutya is már messze elmaradt tőle. Sőt a távolból a szomszéd falu házai pislognak feléje. Újabb remény kel szívében. Lelke elandalog a nagy gseftek történetén: mikor egy milliót nyert egyszerre Kupferkohl Ábrahám, vagy mikor Kohn Izrael a főispán jobbján ült a hintóban, pedig Kohn Izrael is szegény ördög volt valaha. Elmereng sokáig a börze csodaszerű titkain, melyet csak ismerni kell, hogy az ember meggazdagodhassék. És akkor újra a fütyülőt emeli szájához és újra változik a hang, vidám és csapodár lesz. Az ember szinte hallani véli: »höher Péter, höher Péter«!

Ilyen nagy kincse a zsidónak a garasos síp; de persze, Stofi fiskális nem bírja azt felfogni.

A három esküdt is hangosan röhögi el magát, hogy az összes vagyon egy garasos fütyülő. Abból ugyan nem futja ki az ötezer forint. Most Stofi bácsi mehet, ahová Sramko ügyvéd indult: a pokol ambitusába.

Bezzeg, ha oda menne, tudom, hogy magával vinné a zsidót is, hogy belökhesse az ambitusról egyenesen az ördögök ebédlőjébe. Azok talán majd kipréselhetnék belőle az ötezer forintot.

Egyébiránt Stofi úr sem mai gyerek már, akit minden bolond szó vagy külsőség tévútra vezethessen. Olyan pápaszeme van neki, mely a letaroltnak látszó mezőn is meglátja a kalászt és a sarlójával le is tudja szedni.

- Tyű! Milliom ördög! - pattant föl az ügyvéd. - Engem nem tesz bolonddá! Hamar kocsira, fiúk, hogy Csernavodára érjünk estig! Lódulj te is, jakhec, oda a kocsis mellé!

A vén Dávid felvánszorgott a bakra, megsimította izzadó homlokát, mintha a ráncokat akarná markos tenyerével lemángorolni; aztán egy vöröshagymát vett ki a bő manchester bugyogó zsebéből, kettészelte egy a mellény zsebéből kihúzott rozsdás bicskával, visszahajolt a kocsiülésen és az egyik felével megkínálta Sásdy esküdtet.

Sásdy bámulva nézett a batyus zsidó kifejezéstelen arcára és azt mondta:

- Köszönöm, öreg úr, nem eszem.

Kálmán és Béla mosolygó pillantást vetettek Sásdyra, mintha mondták volna: »ennek a vén zsidónak nincsen esze«!

Ferenc visszatekintett rájuk és - nem mosolygott.

AZ EGZEKÚCIÓ

Estefelé volt már az idő, midőn az ominózus bárka Csernavodára ért.

Stofi fiskális az órájára tekintett és azt mondta latinul az egyik esküdtnek:

- Hüm! Baj van. Hét óra elmúlt. A törvény nem engedi meg már a végrehajtást.

- Bagatell! Egy órával vissza kell tolni a mutatót. A falu tornyán levő órának semmi köze az időhöz. Ostoba falusi óra nem numerálhat. Fiat sex hora.

És úgy lőn.

Stofi ügyvéd kivette alattomban az óráját és visszatolta egy órával hátrább a köpenye alatt.

- Hüm... izé... igazítsa ki maga is, Lábas öcsém. Einmal ist keinmal. Két óra mutassa a hatot.

- Nem tehetem meg, Stofi bácsi!

A »kedves« előnév kezdett elmaradozni.

- Miért?

- Nagyon egyszerű, mert nincs órám.

- Az ördögbe, ez fontos körülmény, nagyon fontos!

Azután megszólítá magyarul Gelbstein Dávidot, hogy hol a háza, hová hajtasson?

- Bérházban lakom, teens uram! Amott balra, a nagy akácfával szemben.

A zöld bárka ott állapodott meg.

Rozzant kunyhó volt. Mintha csak a szegénységnek akartak volna monumentumot építeni vele. Fa-fala megtámasztva két nekiállított oszloppal, a teteje - mint a részeg ember kalapja - le volt az egyik oldalára csúsztatva, egyetlenegy ablaka héber betűjű könyv zsíros lapjával beragasztva félig; a másik felén sem volt üveg. Mit keresne itten az olyan luxuscikk? Csak gazdag ember teheti meg azt a bolondot, hogy üvegen keresztül használja a világosságot.

Az udvar benőve bogánccsal, kóróval, mintha az is mondta volna: »Minek jöttetek ide?«

Mikor Stofi bácsi megpillantotta a szegénység e kétségbevonhatatlan jeleit, rögtön beleütött lábába a köszvény.

Valami tíz percig izgett-mozgott és jajgatott, miközben egészséges lábával folytonosan rugdalta a kocsi előülését és köpködött erősen jobbra-balra.

Az esküdtek leszálltak és nézték Stofi urat. Lassankint magához tért, szederjes, kékült arca újra megkapta eredeti halaványbarna színét és fürkésző kifejezését.

Leszállt ő is és a Kálmán karjára támaszkodva ballagott be a kerítéstelen udvarba.

Senki sem szólt egy hangot sem, senki sem talált hamarjában oly kifejezést, amely kellemetlenül ne érintené az ügyvédet. Ő maga azonban férfiúhoz illő daccal nekiment a saját sebének és föltépte:

- No, szépen megjártam! Nem ér az egész ötezer forint egy pakli gyufát.

Kivonta zsebkendőjét s megtörölte homlokát.

Béla esküdt az átelleni korcsma cégérére pillantott és épp a kabai asszony híres mondásával akarta megvigasztalni Stofi urat, midőn a kunyhó ajtaja megnyílt s három gyerek futott a batyus zsidó elé.

- Megjött a papa, itt a papa!

A zsidó szomorú arca még szomorúbbá lett; szemeiben egy keserű könyű jelent meg.

A legkisebbik lányka: Lencsi átkarolta térdét, a Szálika kabátja hátulsó zsebeit kezdé kutatni, a Mojsi gyerek pedig leeresztett karján keresztül fölkúszott a nyakába.

- Éhesek vagyunk, papa, nagyon éhesek!

Ezalatt belülről szomorú, melankolikus dallam elmosódott hangjai hallatszottak.

Hol a tündérhegedű elhaló utolsó sóhaja volt az, hol a vihar nyögte el magát s a visszhang visszaverte a szilaj hangot... A szerelem bűbájos suttogása, a fájdalom lelket reszkettető lassú panasza, a szív titkos, ábrándos költészete, mindaz benne volt abban a dallamban.

A végrehajtók bámulva kérdezék:

- Ki énekelt benn?

- A legnagyobb leányom, Eszter! - szólt Gelbstein, s erőszakolt mogorvasággal rázta le magáról a rongyos, félig mezítelen porontyokat, hogy a végrehajtókat egyetlen szobájába vezethesse.

Bűzhödt levegőjű, homályos, egészségtelen szoba volt, melynek bal szögletében az ágyon beteg vénasszony nyögött. Sárga arcán le volt festve a halál névjegye. Látogatást tesz nemsokára.

Az egyetlen ablaknál tizenhat-tizenhét éves leányka varrogatott. Ki tudja, mit? Talán szemfödőt az - anyjának!...

És milyen leány!

Egy angyal a régi bibliai történetek korából, egy megtestesült tündérrege az ókorból. Nagy, fekete szemei vannak, mint az éjfél, karcsú, délceg termete, mint a libánusi pálma, hosszú, fekete haja, szép, tojásdad arca, nemes keleti vonásokkal, gyönyörű korál ajkakkal, szép szabású sasorral.

- Ah! - kiáltott föl Stofi bácsi meglepetve.

A három esküdt összenézett s a Kálmán gyerek azt mondta félhangosan:

- Istenúgyse, szép!

A zsidóleány kíváncsian pillantott az elegáns úri emberekre; el nem tudta képzelni, mit keresnek itt? Alkalmasint doktort hozott a papa - szegény mamának.

Stofi úr gondolkozva járkált föl s alá, hiúzszeme csakhamar bejárta s megbecsülte a szoba bútorzatát.

Egy ócska, festett almáriom, megérhet négy forintot, egy piszkos tükör egy forint, egy kihúzó szekrény két forint, egy asztal egy forint, a két ágyat le nem lehet foglalni, tehát összesen nyolc forint.

Sásdy Feri leült az egy forintra becsült asztalhoz és kiterjesztett egy ív papirost, hogy a »kielégítési végrehajtási jegyzőkönyv«-et fölvegye.

Stofi bácsi kinyittatni kérte a két szekrényt.

- Nyisd ki, Eszter! - szólt Gelbstein.

Nem nagy fáradságába került, csak ki kellett húzni. Mi az ördögnek lettek volna bezárva? Csupán nehány darab elrongyolt női alsóruha lézengett a fiókokban.

Stofi bácsi néhány percig bosszúsan turkált összevissza mindent, aztán diktálta Ferinek:

- Írja föl ezeket a ruhákat!

- Nem lehet, nem írom föl! - szólt Sásdy határozottan, - a törvény kiveszi a nők szükséges ruházatát.

Gelbstein és Eszter hálás tekintete jutalmazta a fekete esküdtet.

Stofi úr kivette tubákpikszisét és szippantott:

- Ezer ördög! ne írjon föl semmit, írjon föl tehát teljes vagyontalanságot.

Stofi bácsi arcán arra a szóra: »teljes vagyontalanság«, kiütöttek az izzadtság harmatcsöppjei s festett hajáról a fekete festéket lepotyogtatták a homlokon keresztül, csinálva rajta szabálytalan csíkokat.

Most már a hálás tekintetek Stofi úr felé fordultak.

Feri esküdt felkelt a székről s kikereste az ügyvéd kezét valahonnan nadrágzsebéből, s melegen megszorította.

- Hüm, üm! Úgy látszik, félreértenek engemet. Valóságos skandalum. Azt hiszik önök, hogy sült bolond vagyok? Tévednek, nagyon tévednek! Gelbstein Dávid nem fizethet, tehát Gelbstein Dávid a végre nem hajtható összeg őt illető felerészét az adósok börtönében üli le. Ez az igazság!

Az öregasszony szívszaggatóan kezdett nyögni; Gelbstein odatántorgott haldokló felesége ágyához és belezokogott ő is a három kis poronty harmóniátlan sivalkodásába; Eszter összekulcsolta keblén apró kezeit s mereven nézett ki az ablak lyukán, Feri pedig háttal fordult Stofihoz és nem nézett - sehova.

Csak Kálmán gyerekre nem hatott a dolog, s azt indítványozta Bélának, hogy menjenek ki az udvarra egy kis »kalabriászt« ütni kettesben. Ott a zsebében a kártya. Jó katona mindig magával hordja fegyverét.

Stofi föl s alá kezdett járkálni, mutatóujját orra hegyére helyezte s huzamosan hümmögött, miközben számtalanszor szippantott a réz tubákpikszisből, melyre az igazság istenasszonya volt kipingálva, meglehetős kacér alakban. Annyi bizonyos, hogy nem sok elegzekválni való ruha volt rajta.

- Igenis, ez az igazság: ötszáznapi börtön. Hüm!

Stofi bácsi kényelmetlenül érezte magát az általános fölindulás között, melyet ébresztett, kiment a szobából, nagy mérgesen maga után vágva az ajtót.

Eszter utána rohant s a füstös, piszkos pitvarban útját állta:

- Uram! - szólott szép, csengő hangon, melynek a fájdalom reszkető lágyságot kölcsönzött, - anyám haldoklik, három kis testvérem nem evett reggel óta egy harapás kenyeret. Legyen irgalmas hozzánk! Ne zárassa el atyámat, mert különben mind éhen halunk! Ki keresi meg kenyerünket? Mi lesz belőlünk?

Az ügyvéd megint egy szippantást tőn a burnótból.

- Ön is ember, uram! Önnek is van családja, vagy legalább volt valaha. Gondoljon rájuk, vagy gondoljon arra, ami legszentebb és hagyja meg nekünk szegény öreg atyámat!

A leány letérdelt Stofi bácsi előtt, s átkulcsolta térdét. Milyen szép volt most!

Az öreg fiskális még sohasem volt így megakadva. Még ilyen eleven replikára sohasem volt alkalma felelni. Erre nincs paragrafus az egész »Corpus Juris«-ban.

- Hüm! - hebegé zavartan. - Ne fárassza magát, kis cicus! Keljen föl, kedves! Én nem vagyok ember, hanem csak ügyvéd. Én nem gondolok semmire, csak az ötezer forintra.

Az öreg róka nagyot hunyorított szempilláival, mi annyit jelent, hogy nagy gondolat született agyában, s két kezével egyszerre elkezdett maga körül hadonászni, hogy ha el akarna röpülni a jó gondolat, hirtelen megmarkolhassa. Mogorva arcára gyöngédséget öltött, aztán megcsipkedte Eszter halavány arcát, miközben lehajolt hozzá és fölemelte.

- Tudja mit, picinyem? Egy mód van atyját a börtöntől mégis megmenteni; egyetlenegy mód.

- Ha lehetséges! - rebegé a leány.

- Az ördögbe! csakis a lehetségről beszélek!

- Mi az?

- Hüm, üm! Tudja mit, tubarózsám? Magácska jön be atyja helyett ötszáz napig a városba, nem a börtönbe, hanem hozzám - szolgálni.

A kisleány sokkal ártatlanabb volt, hogysem tökéletesen elértse az ügyvédet, de azért ösztönszerűleg érezte azt, amit felfogni nem tudott; lángba borult mindkét orcája, s kis kezét önkéntelenül szakítá ki az ügyvéd izmos markából.

Az agglegény mosolygott.

- Az nekem mindegy, aranyos apróságom! Maga kitűnő gyermek. Szereti a szülőit, példás gyermek. Tegyen amit akar. Ha jön, megírom az okmányt, hogy elállok a becsukástól. Ha nem jön, bevitetem az apját. Adok egy óra gondolkozási időt. Itt leszek a szomszéd korcsmában. Ha azt határozta, hogy eljön, keressen föl.

A leány fuldokló zokogása volt a felelet.

Stofi, mint aki dolgát jól végezte, megelégedetten ment vissza a szobába.

- No, Feri öcsém, csinálja meg a jegyzőkönyvet. Ne morfondírozzon! Írja oda, hogy semmit sem találtunk. Azaz, megálljon csak! Valami jutott eszembe, briliáns gondolat! Ma jó gondolataim vannak. Csináljunk egy kis »hivatalos viccet«, hadd egyék egy kis mérget a kliensem. Foglaljuk le juxból a jakhec fütyülőjét.

Feri megvetőleg nézte le tetőtől talpig az ügyvédet.

- Minek az?

- Mint felperesi ügyvédnek jogom van azt lefoglalni, amit akarok. A kliensem előtt humorisztice akarom igazolni a vagyontalanságot. Punktum!

- Igen, de az a mesterségéhez tartozó eszköz.

- Akkor hát lefoglaltatom a szekrényeket.

Feri mérgesen freccsentette a tintát szét az asztalon.

- No, jól van, foglaljuk le hát a - fütyülőt.

- Helyesen, nagyon helyesen!

Azzal odament a félig eszmélet nélkül nejére borult zsidóhoz, s jóízű röhögéssel leakasztá a garasos sípot nyakáról, átadván azt bírói kézbe - Sásdy esküdtnek.

- Hüm, hihihi! Azért az én költségeimet mégis meg fogja fizetni a kliens.

Néhány perc múlva a végrehajtók már az átelleni korcsmában ültek, s a rozzant kunyhóból nem hallatszott ki semmi, csak a három apró poronty sírása.

Nemsokára megjelent Eszter a korcsmaajtóban, szomorú arccal, kisírt szemekkel; a hátán egy kis batyu lógott.

Stofi bácsi hamisan hunyorított szemével s sietett eléje:

- Nos, hüm... eljött, picikém? Csak csöndesen. Nem kell zajt ütni semmiből: az nekem elvem.

A kocsis jelentette, hogy be van fogva.

Stofi bácsi intett Eszternek, hogy üljön föl a kocsis mellé.

A három esküdt kérdőleg szegzé szemeit az ügyvédre; Kálmán és Béla vigyorogva, Sásdy pedig mogorván.

Hanem Stofi a három kérdő tekintetre is csak annyit felelt, hogy »hüm!«

KÖZÉPKORI LOVAGOK

Késő éjszaka értek hőseink haza. Stofi úr megállíttatta kocsiját lakása előtt és leszállott, valamint barátságosan kezet nyújtott az esküdteknek. Béla erősen káromkodott, hogy most neki haza kell menni; egyetlen korcsma sincs nyitva. Kálmán nagyon kíváncsi volt és fürkészte az eseményeket. Hogy jutott ide Eszter?

- Hüm! Jó éjszakát kívánok az uraknak. Kutyasötét van, mint valami tudós fejében. Bezzeg Stuchec idejében legalább éjfél után háromig égtek a lámpák. Szegény Stuchec!

Stofi bácsi sóhajtott s hozzátette:

- Jó éjszakát!

Az világos volt, hogy minél előbb le akarja rázni nyakáról az egész érdemes kompániát. Béla visszakívánta a jó éjszakát és elindult egy korcsmát keresni. Kálmán azonban, minthogy együtt lakott Ferivel, s az nem mozdult, ott maradt. A szép zsidóleány is leszállt a kocsiról, magas, délceg termete roskadtnak látszott, nem bírt állani, oda kellett támaszkodni a kapuhoz, melyet belülről éppen most kezdett nyitogatni az agglegény egyetlen cselédje, akit alkalmasint személyes tulajdonai folytán »Ségnisz«-nek nevezett el, akinek azonban Tinta Marci volt a becsületes neve.

Sásdy odaállott a kapu elé és azt mondta Stofi bácsinak szilárd hangon:

- Én még nem akarok hazamenni, ügyvéd úr!

- Hüm! az egészen a maga dolga. Én meg már akarok.

- De én nem engedem meg!

S ezzel megfogta a reszkető leány kezét.

Stofi kikereste a kocsiban elejtett tubákpikszisét. Attól akart tanácsot kérni ebben a kényes ügyben.

- Mit akar, édes öcsém?

- Azt akarom megtudni, hogy minek jött ez a leány önnel?

- Ez meg már egészen az én dolgom.

- Nem egészen, mert azt én is akarom tudni!

Aztán a leány felé fordult:

- Beszéld el, miért jöttél ezzel az úrral?

Stofi bácsi dühös lett.

- Micsoda injuria ez? Miféle rendetlenség! Formális vizsgálatot tartani éjjel az ember ellen, a saját lakása előtt. Kikérem magamnak, esküdt úr!

Eszter görcsös zokogása közt alig tudott beszélni:

- Azt mondta ez az úr, hogy nem csukatja be atyámat, ha én jövök be helyette szolgálni. Szívesen áldoztam fel magamat szabadságáért. Ne büntessenek, kérem, engemet azért. Én azt hittem, hogy jól cselekszem. Szegény atyám, ha tudná, hogy eljöttem, talán mindjárt utánam jönne, hogy visszaváltson, de titokban jöttem el. Mert hát, én istenem, tehettem-e másképp, ha csak azt nem akartam, hogy mind meghaljunk?

- Ez aztán vastag naivság! - csudálkozék Kálmán.

Sásdy Feri arca kigyúlt a haragtól.

- Ügyvéd úr, - szólt ünnepélyes, szigorú hangon - ez nagyon cudar dolog!

Stofi úr a fejét vakarta.

- No, no, ne izéljen, öcsém! Ne bolondozzék! Nem vagyok én valami önző ember. Nem kell mindent komolyan venni. Ez az én elvem. Aztán egy tűznél többen is melegedhetünk.

- Abból semmi sem lesz! Annál a tűznél nem fog egyikünk sem melegedni, becsületemre mondom!

- Hogy érti azt, kedves öcsém?

- Úgy, hogy ez a leány most velem jön. Akinek kedve lenne ezt meggátolni, azzal majd beszélek én!

A magyar nyelvnek az a szép szerény tulajdonsága van, hogy az mindig veszedelmet jelent, ha valaki saját »én«-jére nyomatékot helyez.

Stofi úr megszeppent, hanem még megkísérlé az ellenállást.

- Quid quid? Quo jure? Már miért, milyen jogon vinné el maga az én szerzeményemet?

A kis fekete esküdtből kitört a harag.

- Azon a jogon, amely minden becsületes embert terhel a nemtelenséggel szemben.

Ezzel kezénél fogta Esztert és elindult vele.

Stofi bácsi utánuk szaladt s vidáman röhögött föl. »Jó lesz - gondolá magában - megfordítani a köpönyeget.»

- Ezer milliom ördög! - kiáltott utánuk kedélyesen - észre sem veszik a jó tréfát! Hát azt gondolják, hogy vén bolond létemre magamnak hoztam? Ej, dehogy! Mindjárt öcséméknek szántam.

Sásdy nem felelt vissza, hanem sebes léptekkel vezette Esztert a Magtár utcában lévő szállásukra, útközben megvigasztalva, hogy atyját semmi esetre sem csukják be.

Lábas Kálmán mély gondolatokba merülve bandukolt utánuk.

A két fiatalember szállása két egymásból nyíló kicsiny szobából állott, melyek közől az első hálószobának volt berendezve, a másik pedig nappalinak; levén benne három öreg szék, egy íróasztal, meg egy kopott dívány.

Feri midőn hazaért, leszedte ágyáról a fölösleges ágyneműt, s a nappaliban a díványra hevenyészett Eszter számára ágyat.

Eszter még mindig reszketett, mint a nyárfa, arcán pedig lázas pirosság mutatkozott. Feri megtapogatta üterét: rendetlenül vert, beteg volt. Nem csoda, a szörnyű lelki rázkódásoktól, melyeket kiállott. Nagyon ártatlan volt még, de úgy látszott, mégis bírt annak sejtelmével, hogy örvény szélén áll, hogy a sors fatális helyzetbe bonyolította. Egész élete úgy tűnt föl, mint egy logikátlan cselekedet, melyről nem is lehet tudni, hol a logikátlanság benne.

Feri bevezette a kis nappali szobába, s megmutatta neki a helyet, hol aludni fog.

Eszter mereven, némán állott meg a dívány mellett. Isten tudja, mit gondolt? Talán semmit. Mert van olyan mozzanat az emberi életben, ahol a gondolkozó-tehetség is megzsibbad, az érzés megmerevedik, az ész pedig ideiglenesen szintén beadja lemondását.

Feri rácsukta volna az ajtót, de nem volt a szobán ajtó. Még valamikor tavaly decemberben fűtötték be vele a kályhát.

Most tehát azt tette, hogy kivezette Kálmánt az udvarra.

- No pajtás, mit mondasz ehhez a lányhoz?

- Azt, hogy gyönyörű! - felelt Kálmán. - Zsidóban ritka szépség!

Feri biccentett fejével, hogy ő is annak találja.

- És nekünk ezt a leányt mégis meg kell őrizni. Azt kívánja az emberség.

Kálmán megnyomkodta pipája hamuját és aztán ritka ünnepélyes hangon mondá:

- Az már igaz!

Feri meggyújtott egy gyufát, hogy annak tüzénél lássa Kálmán arcát. Az őszinteség beszélt róla.

- Ej, milyen szórakozott vagyok! azt hittem, nem ég a pipád, s tűzzel akartam szolgálni. No, nem baj! Hanem tudod mit, pajtás? Én nem bízom magamban. Értesz engem? Nagyon, nagyon szép...

- Mit! Ha valamit elhatározunk! Nemesemberek vagyunk mind a ketten.

Sásdy megszorította Kálmán kezét.

- Okosan beszélsz! Bejöhetsz.

A lakótársak visszamentek a szobába.

Akkor már hallatszott a nappaliból Eszter lélegzetvétele s egy-egy hosszú sóhajtása. Aludt.

- Eszméleten kívül van szegény! - suttogott Sásdy. - Láza van, különben nem tudott volna itten elaludni.

Ferenc meggyújtott még egy gyertyát s azután odahelyezte mind a kettőt az ajtó oszlopjaihoz a padozatra.

- Mit akarsz?

- Majd megmondom.

És levett a szegről egy kardot, aztán keresztbe fektette az ajtó előtt, a két kísérteties lánggal lobogó gyertya közé.

- Ez a kard egy tenger köztünk és közte. Ha valamelyikünk át akarná lépni, a másiknak gondja lesz rá, hogy belefulladjon abba a tengerbe. Esküdjél meg arra!

Kálmán furcsa szemeket meresztett Sásdyra.

- Fölösleges teketória, hanem azért juxból ráállok. Itt a kezem!

- Most már aludjunk! - szólt Sásdy.

De még aztán nagyon sokáig nem bírt elaludni, vagy inkább nem mert. Nagyon jól érezte magát és attól félt, hogy az álom majd elnyomja a valóságot.

A hold szelíden bevilágított a szobába. Ilyenkor szívesen látott jó barát a hold is.

Ferenc fölkönyökölt ágyában és kibámult az ablakon a holdra, és most úgy tetszett neki, hogy biz azt érdemes megnézni. Azok a poéták mégsem egészen bolond emberek, hogy olyan nagyon epednek utána. Nagyon szép látvány az. Az éj ragyogó szemű lámpája. Egy lámpa, amely beszélni tud azokkal, akik megértik; amely költészetet lehel, ábrándot áraszt. Egy lámpa, melynek fényétől megtelik a lélek édes, fájó gondolatokkal, olyan gondolatokkal, melyek mellett a képzeletalkotta tündérregék is pirulva húzódnak a prózába.

Ferenc addig nézte a holdat, míg ő is megtanult vele beszélni. Ez a legkönnyebb nyelvtudomány a világon. Leküldi a maga üzeneteit illatos szellő fuvalmában, hulló levél suhogásában, röpködő bogár zirzegésében. Az ember megfelel a holdnak néma leheletben, lassú sóhajtásban, és többet fejez ki vele, mintha három óra hosszat tartó oráció volna, mely fölött még az az előnye is van, hogy a lapok nem írhatnak felőle kritikát.

Feri most vette észre, hogy hűvös levegő hat be az ablakon, megfázhatik, megbetegedhetik. Sietve takarózott a paplan alá. Az a bolondság történt vele, ami még soha: féltette egészségét. Mi lenne holnap a kisleányból, ha ő megbetegednék az éjjel? pedig arról a kisleányról neki kötelessége gondoskodni. De hogyan? Visszaküldje a szülőihez? Nem! Az annyi volna, mint a nyomor ölébe taszítani vissza. Azután akkor nem is maradna senkije, akiről gondoskodnia kell. Csak az a kérdés, miképp gondoskodjék ő valakiről, mikor még magának is kellene valaki olyan, aki gondját viselje?... E pillanatban gyönyörű ábrándos dal csendült meg a szomszéd nappali szobácskában, lágy, fuvolaszerű hangon: »Die braunen Augen hab'ich gern, tra lalala!«

A zsidóleány álmában énekelte azt a dalt, amivel kis testvéreit szokta elaltatni otthon. Ferenc örömteljesen rúgta le magáról a takarót.

- A patvarba! Lehet belőle énekesnő.

Reggel az volt legelső dolga Ferencnek, hogy felköltötte Lábast, aztán elment vele együtt a színházigazgatóhoz, kinek elbeszélvén a történteket, kifejezé azon óhajtását, hogy Esztert képezze ki énekesnőnek.

Az igazgató derék, joviális ember volt, s mindent megígért Sásdynak.

- Nagyon jól van, esküdt úr! Délután egy órakor várni fogom a szállásomon. Akkor majd meglátom, oly jól énekel-e védencnője, mint ön mondja?

- El fogok jönni, igazgató úr, vele együtt!

Délelőtt azzal foglalkozott, hogy Esztert előkészíté a próbára, élénk színekkel rajzolva eléje a szebb jövőt.

A kisleány pirulva, lesütött szemekkel hallgatott.

Mit tudott volna ő, együgyű teremtés, a színészethez? Mit tudott ő dicsőségről, tapsról, koszorúról? Ő csak egy különbséget tudott tenni az emberek közt: »Azok, akik fekete kenyeret esznek, és azok, akik kalácsot.«

Feri eltalálta ezt a gyönge oldalát:

- Hogy fognak megörülni szülői és kis testvérei, mikor majd szép selyemruhában járó kisasszony lesz! Küldözni fog nekik mindenfélét, pénzt, csecsebecséket, magához veszi őket, és aztán boldogan együtt élnek.

A szende, lesütött szemekben csodálatos lány lobogott föl.

- Jól van, én hiszek magának! Maga olyan nagyon jó. Leszek hát komédiásnő.

A színigazgató két dalt énekeltetett el vele délután. Azután félrehúzta Sásdyt, és azt mondta neki:

- Ez a gyermek fölér akkora darab gyémánttal, mint a fejem.

Pedig ugyancsak jó nagy darab feje volt a direktor úrnak.

Sásdy arca sugárzott az örömtől.

- Vigyázzon rá, uram! Én önre bízom, hanem meglehet, hogy egyszer majd számon fogom kérni öntől, mert ennek a leánynak én vagyok az apja.

Aztán Eszterhez fordult.

- Holnap a színtársulat elmegy innen, kislányom! Te nem fogsz látni engemet, talán csak évek múlva, talán akkor sem, talán soha; hanem azt el ne feledd, amit utoljára mondok neked!

A leány lehajtotta fejét és egy könny gördült ki szempillái alól. Talán attól az »utoljára« szótól.

- Tegnap egy kardot tettem ajtód elé, mikor aludtál, az virrasztott fölötted. Azon a kardon keresztül nem léphetett senki át. Te magad állasz az életben, kell, hogy magad vonj ilyen kardot magad köré, melyen át ne léphessen hozzád senki. Ez a kard legyen az önérzet.

Ha Feri esküdt véletlenül bepillant a vele szemben álló tükörbe, kettőt teszek egyre, hogy elröhögi magát a saját komoly ábrázatán. Egy könnyelmű gyermek föltolja magát egy másik könnyelmű gyermek apjának. A sorsnak nagy kedve telik abban, hogy az emberek szeszélyeiből minduntalan csinál magának komédiát. Hanem ők maguk nem annak veszik. A kis zsidólány átérezni látszik, hogy neki mindene az a piciny fiatalember; az is elhagyja most, s minden olyan üresen marad utána, minden, minden!... Önkéntelenül lehajol és megcsókolja az ifjú kezét, azt a kezet, amelyen még ott látszanak azok a tentafoltok, mik az apja elleni végrehajtási jegyzőkönyv megírásánál ragadtak rá. S mintha izzó vas égette volna meg, úgy kapja el kezét az esküdt, s szalad ki a szobából, hanem az ajtóban hirtelen megfordul, visszamegy a leányhoz, kiveszi tárcáját és a benne lévő pénzt két rakásra szedi.

- No, ne mondd, hogy csak úgy nekieresztelek a világnak. Itt van tíz forint kölcsön. Ez összes pénzemnek fele. Azt majd egyszer vissza kell fizetned. Gazdálkodjál vele. Haszontalanságra ne költs!

Ezt jól eltanulta saját apjától; az szegény mindig ezzel az egy beszéddel ereszté útnak »Ferenc úrfit«. No, ez egyszer mégis hasznát vette neki, mert ő is elmondhatta másnak.

Sásdy ajánlotta magát.

- Még egyet, esküdt úr! Nem lesz-e valami kellemetlenségem, hogy a lányt csak olyan »per mopsz« engedéllyel viszem? Nem egészen tiszta munka.

A kis esküdt bosszankodva nézte le a direktort.

- Semmit se féljen, uram! Mondtam már, hogy én vagyok az apja. Én felelek mindenért.

- Teringette, nagyon jól van! Eszerint végezhetünk.

- Nem egészen. Mi lesz Eszternek színészi neve?

- Megálljon csak, hadd legyen M. Alphonsine.

- Helyesen. Isten önnel! El ne feledje, hogy számon fogom kérni.

Sásdy könnyed mazurka-polka lépésekben lejtett ki az ajtón, s egy félóra múlva már ott ült, ahol tegnap ilyenkor: a szolgabírói irodában.

És mikor faragni kezdé a kacskaringós ítéleteket, néha megállt a toll a papíron, nem azért, mintha talán pontig jutott volna az írásban vagy talán kifogyott volna a tenta belőle, hanem mert gazdája elmélázgatott valami bolond dolog fölött, amiért nem jár napidíj.

De hát minek is rontaná a papirost, mikor olyan szórakozott, hogy a hivatalos gondolatok közé mindig odaír egy nevet: »M. Alphonsine«.

ÖT ÉVVEL KÉSŐBB

Öt év múlva többen is leírták ezt a nevet. Tele voltak vele a lapok. Divat volt M. Alphonsinet magasztalni. Bécsben egymás hátán ültek az emberek, mikor a bálványozott művésznő föllépett. Azt sem tudják, honnan jött, hová való, csak azt, hogy itt van, hallják hangját s lelkesednek tőle.

Némelyek mondják ugyan, hogy Magyarországról jött; valami alsóbbrendű vándor-társaságnál födözte föl az operaigazgató; hanem az nem lehet igaz! Jobban megközelítik az igazságot azok, kik műkedvelő orosz hercegnőnek állítják.

Már eddig három mágnás megbolondult, kilenc eltékozolta minden vagyonát érte; hanem ez csak mind érdekesebbé teszi a művésznőt, ki egy egész palotát bérel az Úri utcában, melynek szobáiban ott ácsorog a bécsi high life minden valamirevaló férfitagja.

Hja, öt esztendő nagy idő, azóta sok minden változott meg!

Stofi bácsi már öt Trattner-Károlyi naptárt nyúzott el, Béla barátunk két kulacsot akaszt nyakába, ha egzekúcióra indul: az egyikben likőr van, a másikban bor. Kálmán öcsénk megházasodott és most már szolgabíró, s az a csúfság történt meg rajta, hogy felesége leszoktatta a dohányzásról. Most már csak sátoros ünnepnapokon szí titokban a kert bokrai közé rejtőzve. Szegény Kálmán!

Csak Sásdy esküdt nem változott; ő megmaradt abban az örökös egyformaságban, amit maga a legjobban szeret. Ő most is akkor kél, mikor a többiek feküsznek, és szolid elméletben. Neki, még mikor meghal is, külön kell agyonütni tulajdonságait, annyira belegyökereztek.

Hanem bármily egyforma is volt élete, mégis történt benne olykor egy kis változatosság, amely rendesen csak abban nyilvánult meg, hogy néha jobban mulatott, néha rosszabbul.

A nagy mulatságok közé tartozott például, mikor a hajdani három esküdt összekerült. Bezzeg volt nagy »hecc«, megújultak a régi napok.

Mikor az ismeretes irodába benyitunk, épp Kálmán szolgabírót várja a két esküdt. Az iroda bútorzata nem változott. Ugyanaz a náthás iktató, ugyanaz a háromlábú szék, a Béla ablakában a bepecsételt cilinder, csak a Feri asztala fölött látszik valami új bútor. Azt is ismerjük. Az a garasos fütyülő az, melyet Gelbstein zsidótól foglaltak le valaha, nagyon régen, s juxból vagy emlékezet okáért akasztott oda. Úgysem alkalmatlankodik senkinek. Aztán legalább legyen valami a zálogházba vándorolt télikabát helyén. Az a furcsa kaland pedig, mikor a kis zsidólányt elvitte Stofi bácsitól, csak nagyon ritkán jut eszébe. Elmossa a többi kalandok köde az emlékezet elől. Pedig érdekes kaland volt! Ha ráér egyszer, majd megírja annak a bolondos igazgatónak, hogy »mi lett az ő lányából?« Azóta már alkalmasint fölboncolták a Rókus kórházban. Hja, hiába, az már a világ sorja! Miből tanulnának az orvosnövendékek rosszul kúrálni?

Hanem nem is kellett írni az igazgatónak; jött valaki, aki elmondta Ferinek, mi lett Eszterből.

Ezt ugyan megtudhatta volna a lapokból is, de hát Feri esküdt nem szokott újságot olvasni. Sosem lesz őbelőle - úgymond - külügyminiszter, a többi tárcát pedig majd csak elviseli újságolvasás nélkül is. Mindjárt úgy beleszületik ezekbe a magyar ember.

Az a valaki, aki elmondta, Kálmán volt. Kitörő örömmel fogadták, mikor megérkezett. Béla abbahagyta az írást és földhöz ütötte a tollat, Feri esküdt pedig fölugrott és beütötte a Kálmán cilinderét, amit az annak a jeléül hozott fején alkalmasint, hogy az ökör, ha Bécsbe viszik is, ökör marad, de a magyar ember, ha Bécsbe viszik, nem marad többé magyar ember.

- No hát mi újság Bécs vármegyében? - esett a vendégnek a két volt kollega.

Kálmán a cilindert egyengette.

- Hát megnyertem a pörömet; hanem az csak mind bliktri. Mondok én annál nagyobbat is. Láttam azt a kis zsidólányt, akivel azt a nobl juxot csináltuk vagy öt év előtt.

Sásdy mint a villám pattant föl, minden porcikányi emlék eszébe jutott.

- Hol láttad?

- Bécsben! - felelt Kálmán.

- És?

- Az udvari színház legelső énekesnője, az imádott M. Alphonsine, egy félisten, vagy tudom is én, mi. Oh, ha most látnád! Egész Bécs lábainál hever. Ördögbe! csak lett volna időm bemutattatni magamat!

- Brr! Ha a feleséged hallaná! - tréfálódzék Béla.

Feri esküdt azonban nem szólt, nem kérdezett többé egy betűt sem, hanem vette kalapját és távozott. Azt mondta, hogy hazamegy a szállására. Otthon felejtett valami irományt. A vacsoránál majd elmondhatja Kálmán a többit.

Otthon összecsomagolta a legszükségesebbeket s elutazott Bécsbe. Harmadnap délben már ott állott M. Alphonsine előszobájában. Az inasok nagyban megbámulták a fekete, apró emberkét, aki egészen szalontalanul, valami ázsiai jelmezben, hegyesorrú csizmákban, csizmábagyűrt nadrágban s olyan kabátban jelenik meg, melynek a varrott helyei gondosan be vannak fedve zsinórral, mintha bizony a kis gnóm azt akarná elhitetni az emberekkel, hogy az ő kabátja »egy darabból« van csinálva. No, itt ugyan nem akad olyan bolondokra!

A kis gnóm azon kezdte, hogy a legközelebb keze ügyébe eső inast jól oldalba lökte:

- Hej, sógor, melyik szobában van a kisasszony? Beszélni akarok vele.

Az inas megvetőleg nézte le Feri urat, s kezeit hátul keresztbe tevén, arisztokratikus orrhangon felelt:

- Nem lehet, édes barátom! Jöjjön máskor, most el van foglalva őnagysága. Wallenbach Edmund és az öreg Mont-Cenis hercegek, Stand báró és gróf Szentillényi vannak látogatáson.

- De, Bruder, ha az egyiptomi alkirály van is ott, az nekem mindegy. Úgy lenyesem azt a nagy füledet rögtön, ha nem jelentesz be, hogy ebédre akár visszaeheted őket - rántva!

Ez hatott. A kis gnóm úgy nézett ki, mint aki megtartja, amit ígér. Az inas átvette névjegyét s bement a szalonba. Őnagysága éppen zongorázott. Felséges reggeli öltöny volt rajta, igézőn tüntetve ki szép idomait, hosszú fekete haja ki volt hanyagul bontva, márvány homlokán az ég tisztasága, fekete szemeiben a pokol tüze ragyogott. Üdvözülni és elkárhozni lehetett volna egyszerre mellette.

Mont-Cenis herceg ült jobbján egy vörös bársony szófán és haját simogatta. Megesküszik rá, hogy mióta Alphonsine hajának illatát szívja magába naponkint két óráig, egészségesebb. Balján a magyar gróf foglalt helyet, szőke, érdekes ifjú, aki szeretné megmutatni, hogy blazírt, de szemeinek szerelmes csillogása megcáfolja modorát. A szemek ritkán hazudnak. Wallenbach herceg odakönyökölt a zongorára és a világért sem nézett volna másüvé, mint Alphonsine-ra. Amióta Alphonsine-hoz jár, azóta nem iszik pezsgőt, s mégis mindig részeg. A szép Stand báró, a »saison lyon«-ja, föl s alá járkál a teremben és játszik egyik lehúzott sárga kesztyűjével. Közbe-közbe elfordul és ásít egyet, hanem úgy, hogy mindenki észrevegye: ő ma mily nagyon »fade«. Ez is divat.

Az inas nem bírta bevárni a darab végét, a háta mögé került tehát úrnőjének s eléje tette a zongorára a névjegyet, melyen valami értelmetlen ázsiai név bosszantá a szemet: »Sásdy Ferenc, m. esküdt.«

Alphonsine szeme, mikor a hangjegyekre pillantott, megakadt e névjegyen.

Egy név van rajta, amely beszélni tud, egy név, melynek minden betűje nagyobb a szent István toronynál! Mit keres itt ez a névjegy? A büszke művésznő jéghideg arcán valami lázas pirosság kezdett égni, a szemek tüze pedig valami szende kifejezést kölcsönzött valahonnan, épp megfordítva, mint azelőtt. A délceg termet, melyet királynők irigyelhettek volna meg, elveszti egyszerre szokásos jellegét, összeesik. Olyan lesz, mint egy beteg nimfa.

Egy név mely előtt lemállik az emberről, mint a vakolat, minden színlelés, és nem marad meg semmi, csak maga az ember - szerep nélkül

- Hol vetted ezt a névjegyet? - kiáltott Alphonsine inasára.

- A gazdája adta kezembe. Odakünn vár. Nagyon fenyegetődzött, ha be nem jelentem.

Alphonsine futott az ajtóhoz, hogy maga vezethesse be a névjegy gazdáját. Hanem abban a percben, amint az ajtóhoz ért, megnyittatott az sebesen, s belépett - Feri esküdt. A kis emberke udvariasan meghajtá magát, futó pillantást vetett a jelenlevőkre, a finom urakra, a bűvös delnőre, és akkor megijedt attól a fénytől és pompától, mely környezé. Olyan otthoniatlanul érezte itt magát. De hát minek is jött ő ide? Hiszen semmi célja sincs. Bezzeg mennyivel jobb volna most otthon ülni a szolgabírói irodában és vezetni a tárgyalási jegyzőkönyvet, amihez ért, mint ide keveredni, a nagyurak közé, és diskurálni velök az ő modorukban, amihez nem ért. De nem sok ideig gondolkozhatott rajta, mint kezdje beszédét, mert Alphonsine, az igéző Alphonsine, kire ő pillantani sem mert, odalépett hozzá, üdvözlés gyanánt megfogta kesztyűtlen barna kezét, és - megcsókolta.

- Ah, ah!... - hangzott mindenünnen egy-egy elfojtott fölkiáltás.

A vén Mont-Cenis herceg nagyon csóválta a fejét, Szentillényi gróf fölrúgott csodálkozásában egy zsámolyt, Edmund herceg égő végével dugta be havannáját a szájába, Stand bárónak pedig ásítás közben nyitva maradt a szája három percig. Hanem legjobban bámult maga Sásdy esküdt úr. Egyet fordult a világ vele. Elveszté eszméletét s úgy állott ott, mint egy sóbálvány; a szája mintha hebegett volna valamit, hanem azt nem értette meg emberi fül.

Alphonsine kezénél fogta s odavezette közel az úri társasághoz.

- Az én apám. Van szerencsém önöknek bemutatni!

- Quel diable! Egy huszonnyolc vagy huszonkilenc éves fiatalember! - mosolygott az öreg herceg.

Alphonsine visszamosolygott a szeme közé:

- És mégis úgy van! Majd egyszer megmagyarázom önöknek. Hanem most engedelmet kérek visszavonulhatni. Viszontlátásig!

Egy kecses bókot csinált, s az elámulástól még mindig szóhoz nem jöhető kis embert belső lakosztályába vonta. Ott aztán leültette maga mellé a pamlagra.

- Kisasszony, - kezdé Ferenc - kívántam tiszteletemet tenni.

Alphonsine még közelebb hajolt hozzá, úgy, hogy egymás leheletét érezték orcáikon. Azután szelíd, lágy hangon suttogá:

- Miért nem szólít ön most is »te«-nek, mint ezelőtt?

Feri izzadó homlokára nyomta kezét, mintha onnan szeretett volna kiszorítani valami jó gondolatot.

- Ah! Hogy képzel nagysád olyan vakmerőséget? Az akkor volt. Régen volt, talán nem is igaz már az!

Alphonsine a legyezőjével játszott és elpirult. Talán attól a gondolattól, amit mondani fog.

- Én nagyon sokszor gondoltam azokra az időkre.

- Oh! én is, nagyon sokszor, mikor még...

Itt elakadt.

- Mikor még ön lánya voltam, nemde? Miért nem nevez ön most is annak? Miért tagad meg?

A fiatalember megint egy igét nem bírt kimondani. Alphonsine hévvel folytatá:

- Pedig jó lánya voltam. Igyekeztem megtartani az ön tanácsát.

Alphonsine fölkelt. Újra a büszke királynő volt, villogó szemekkel, márvány arcával, délceg, méltóságos termetével.

- Az a kard mindig ki volt vonva és őrt állott fölöttem!

A kis fekete ember örömteljesen ugrott fel, és megcsókolta a büszke királynő márvány-homlokát. Azután mintha eliszonyodnék saját vakmerőségétől, félve pillantott rá: ha nem haragudott-e meg a királynő? S a királynő már nem állott ott, csupán egy naiv falusi lányka, ki egy csók miatti zavarában haragszik is, mosolyog is, a kis ügyetlen! Sokáig nem szólt egyikök sem. Csak a nagy márványóra ketyegett a szobában: »Soha többé, mindörökké!« Egyike volt ez azoknak a szüneteknek, mikor a némaság beszél. Az ő szava pedig szent.

A nagy színésznő, a szellemdús delnő, a bécsi körök bálványa kifogyott a kifejezésekből egy egyszerű falusi ember előtt, úgyhogy az volt kénytelen megtörni a csendet.

- Hát ön, kisasszony! mért nem nevez engemet »apjának«? Akkor majd én is kis lányomnak fogom szólítani.

A delnő még jobban pirult.

- No hát, isten hozta önt, kis papa!

S azután annyira elszégyellte magát attól, amit mondott, hogy a pongyola fehér selyem öltöny lobogó ujjába takarta arcát.

Mikor kivette onnan, olyan piros volt, mint a bíbor.

- Ah! nem jó, nagyon furcsa! Majd keresünk magunknak más címet.

A kis fekete esküdt ábrándosan bólintott fejével:

- Igen, más címet fogunk keresni!

Egy hét múlva aztán csakugyan kerestek maguknak más címet.

- Kedves vőlegényem!

- Édes menyasszonyom!

BEFEJEZÉS

Kálmán szolgabíró és Béla esküdt pedig hiába várták Feri barátjukat, az nem jött vissza a vacsorához. Egész tíz napig hírét sem hallották, mintha a föld nyelte volna el. A sok ügyvéd hiába káromkodott, hogy tárgyalásokat tűz ki s nincs jelen; Stofi bácsi hasztalanul dicsérte Stuchec szolgabíró korát, azért a fekete esküdt mégsem jött haza.

Boldogtalan hitelezői már keresztet vetettek pénzökre. Volt, nincs! Az bizony beleölte magát a Dunába. Legszebb vége egy tiszteletbeli esküdt pályájának. Béla esküdt esküdözött, hogy ily csúfot nem követhetett el rajta kollegája, »vízbe« ölvén magát. Ezt már nem teszi föl róla, aminthogy igaza is volt, mert tizednapra tőle érkezett három levél világosan bizonyítá életben létét.

A levelek Stofi bácsinak, Kálmán- és Bélának voltak címezve. Mind egyforma tartalmúak: jelenti bennük, hogy mához két hétre esküvője lesz M. Alphonsine művésznővel, szívesen látja a nevezetteket az ünnepélyre otthon, öreg anyja házánál, Sásfalván.

Kéry Béla leveléhez még egy záradék és egy más levél is volt csatolva, finom női vonásokkal, Gelbstein Dávid címmel. A záradékban fölkéri Sásdy, hogy miután ez a Gelbstein Dávid Csernavodán lakott ezelőtt, de azóta nem tudni hová ment onnan, annak rendje és módja szerint el ne mulassza kurrentáltatni és kézbesíttetni neki ezt a levelet, mert az az ember neki apósa.

Béla el is követett mindent, hogy a vén zsidót és családját feltalálja; személyesen is elment Csernavodára tudakozódni, de nem jutott eredményhez. Alkalmasint elköltözött a megye területéről. Az ördög bírna egy batyus zsidót feltalálni! Makótól Jeruzsálemig nagy darab föld, ki tudja, melyik barázdában kóborog!

Kéry Béla azt táviratoztatá a hatodik napon Sásdynak Bécsbe, hogy Gelbstein Dávidot nem találhatta meg sehol. Sásdy pedig azt felelte, hogy maga jött le Gy...ra, Gelbsteint keresni.

Annak az embernek ott kell lenni a lakodalmán!

De ő is úgy járt, mint Béla: se híre, se hamva a vén zsidónak.

Nehány napi sikertelen keresés fölötti bosszúságában már épp Bécsbe készült vissza s iratait rendezte a hivatalban, midőn valaki rányitja az ajtót. Az öreg zsidó volt: Gelbstein Dávid.

Ugyanaz a rongyos ruha volt rajta, mely öt év előtt, azzal a különbséggel, hogy most már sokkal rongyosabb, a haja sokkal fehérebb, alakja görnyedtebb, arca ráncosabb.

Sásdy vidáman ugrott föl székéről s nyújtotta feléje kezét.

- Isten hozta, öreg úr! Hogy van? Ezer esztendeje nem láttam, pedig már kerestettem is.

Hanem a vén zsidó nem merte elfogadni a feléje nyújtott kezet. Mi köze egy rongyos zsidónak egy tekintetes uraság kezéhez? A zsidónak csak akkor van joga megfogni az uraság kezét, ha »váltó« van benne; az üres kezét nincsen joga megfogni. Dávid »szomszéd« egy-kettőt köhintett, kivette bugyellárisát zsebéből és kiolvasott belőle ötven százast, ötezer forintot.

- Tekintetes uram, egy zálogom van nekem itt, amelyik nekünk szent családi kincsünk. A nagyapám hagyta apámnak, apám hagyta legöregebb fiának, az meg nekem, hogy azzal keressük becsületes kenyerünket nemzedékről nemzedékre. Én sem akarok rosszabb lenni őseimnél, szeretném fiam számára hagyni; hát azért jöttem, hogy kiváltsam. Itt van az ötezer forint érte. Több pénzem sem égen, sem földön. Sokat izzadtam, fáztam, míg ennyit is kikerestem, de mégis megvan. A jó isten megsegített vele.

Sásdy nagy szemeket meresztett. Ez az ember félkegyelmű.

- Micsoda zálogja van itt magának? Nem értem!

- Hát az a fütyülő, ott a szegen.

Ferenc röhögve vágta magát vissza székébe, azután visszatolta a zsidó pénzét.

- Ne bolondozzék, öreg úr! Öt év sok idő, azóta sok megváltozott. Most már az adós is ember: az adósok börtönét eltörülte a törvény, semmit se féljen a becsukástól!

Most az öreg zsidón volt sor mosolyogni.

- Nagyon jól tudom, kérem alásan! De mikor nekem a fütyülő kell. Csak tessék, kérem, elfogadni a pénzt.

Feri csodálkozásában nem talált hamarjában feleletet.

- Tudja mit, öreg úr! visszaadom én a maga fütyülőjét pénz nélkül is szívesen, egy föltétel alatt.

S ezzel mosolyogva levette a szegről a porlepte drága jószágot, s visszaadta a pénzzel együtt Gelbsteinnek.

- Mi legyen az a föltétel, kérem alásan?

- Az, hogy jöjjön el vasárnap a lakodalmamra.

A vén zsidó arcán megsokszorozódtak a ráncok.

- Mit keresnék én, szegény vén zsidó, az uraságok közt?

Feri odahajolt Gelbstein füléhez, s mialatt két kezét barátságosan megfogta, suttogva mondá:

- Mit keresne? Hiszen a menyasszonyom épp a maga lánya: Eszter!

- Ah! az én leányom? - mosolygott a zsidó. - Hogy vehetne el a teens úr egy zsidólányt?

- Hát hiszen már nem zsidólány többé. Rég keresztény lett belőle. Gyönyörű úri kisasszony.

Az öreg zsidó hangosan elkacagta magát.

- Hihihi! Milyen tréfás úr a teens úr! Bizony ráfogná, hogy nekem lányom van, akit feleségül vesz. Van, de még kicsike mind a kettő. Hogy bolonddá tenné teens úr a szegény zsidót! Nincsen nekem több lányom, nem is volt soha, hihihi! De csak tréfás ember a teens úr!

Úgy kacagott, hogy a könyűi is csorogtak bele; hanem a kacagásban volt valami erőltetett, valami nagyon szomorú. Feri észrevette azt, s még melegebben szorította meg kezét.

De Gelbstein erőszakosan tépte ki azt, s kivette a zsebébe gyűrt bankócsomót és visszadobta az asztalra.

- Jaj, kérem, sietek, isten áldja meg a teens urat! Nagyon sietek. Valaki még el találja lopni a batyumat azalatt, míg a teens úr velem tréfálni méltóztatik. Ajánlom magamat, csókolom kezét, lábát!

Azzal kiment az ajtón.

Sásdy némán, összefont karokkal nézte, mint megy ki nagy hajlongások között, és nem volt annyi ereje, hogy visszatartóztassa; úgy állt egy helyen, mint egy odacövekelt karó, melyről elszállt a madár.

A másik pillanatban már hallatszott kinn a családi síp zűrzavaros hangja: »Vegyetek emberek fehér zsinórt, fehérítőt, pirosítót, rongyért, kócért!«

A batyus zsidó sebesen bekeveredik a nép közé és senki sem veszi észre, hogy egy-egy könny csordul végig ráncos, sápadt arcán.

Talán az ötezer forintot sajnálta, mit nászajándéknak, vagy a jó isten tudja, minek hagyott ott? Talán más egyéb bántja? Vagy talán mohón ette meg útközben a vöröshagymáját, és attól könnyezik?

Az emberek nem nagyon törődnek vele.

*

A lakodalmat emberül tartották meg. A sásfalvai kis udvarház megtelt vidám úri néppel, még Bécsből is jöttek Alphonsine tisztelői közül.

De ki érne rá mind elbeszélni? Egyszóval: jó bor, jó cigány és sok szép leány volt. A legjobb toasztot Stofi bátyánk mondta az új párra, előadván nagy kacskaringósan az isteni gondviselés furfangos prókátori fogásait, mikor ők olyan helyen találták föl a legdrágább kincset, ahol semmi sem volt. Olyan processzus még Stuchec idejében sem történt. Az esküdt mást ment egzekválni, mégis az ő szívét egzekválták el. Ez a legkellemesebb végrehajtás, mely után ritkán következik árverés. De azért a pör nem végződik el még. A házasság csupán pörújítás. Kívánja tiszta szívéből, hogy ez a pörújítás mindig a perrendtartás szabályai szerint intéztessék el, s ebben a házasságban sohase forduljon elő »semmisségi panasz«.

Stofi bácsi ezzel a toaszttal méltán kiérdemelte a tizenhárom feketekávét, amit megivott. De még sok mondanivalója volt a régi időkről: hogy nélküle nem lett volna Alphonsine művésznő, sem a Sásdy neje stb., mert furfangos módon ő csalta el az isteni gondviselés csodás sugallatából a mostani menyasszonyt magasztos pályájára. Mondom, még tán mai napig is ott toasztíroznék és példálódznék Stofi bácsi a hosszú, összeöntözött asztalnál, ha Béla esküdt szintén föl nem kel ülőhelyéről s el nem ordítja magát stentori hangon:

- Mit is mondott csak a kabai asszony?

A LUTRI

Magas gondviselés, aki virrasztasz felettünk, mikor mi alszunk, aki megszámlálod filléreinket is, ha forintjaink elfogytak, aki jelen vagy ott is, ahol nem mutatod magadat, és nem vagy jelen ott sem, ahol ezer szem bámul reád, aki ügyelsz ránk, hogy mérget ne szíjunk dohányunkban, hogy ártalmas szer ne vegyüljön italunkba, aki megosztod velünk a földet, amely nem a tied, világítasz előttünk homályoddal és sötétítesz fényeddel, magas gondviselés, dicső államhatalom, de nagy is a te bölcsességed!

Mikor az ember forintjából elveszel »direkt« adóba huszonöt krajcárt, »indirekt« adóba másik huszonöt krajcárt, még akkor is gondoskodol róla, hogy a megmaradt félforinttal se legyen valami nagy vesződsége, pingálsz neki egy szép magyar koronát, vagy kétfejű sast - ahol mint szeretik - a bolt-ajtóra, aztán azt mondod, hogy ez olyan bolt, ahol huszonöt garasért mérik a százezer forintokat.

A szegény embernek tetszik az a portéka; odahordja a huszonöt garasokat jó szívvel örömest, hiszen abból a huszonöt garasnyi pénzmagból egy egész bankó-asztag lesz az aratás. Nem adja oda ingyen. A lutri is majdcsak megbecsüli magát egyszer.

Lám az ebecki zsidó milyen szegény volt s most már könyökig vájkál az ezüst-, aranypénzben. A lutrin nyerte. A kis-tarbói ispán szintén a lutrinak köszönheti töméntelen gazdaságát. Kulimászon is, mondják, egy olyan paraszt lakik, kinek huszonnégy jármos ökör jár ki az udvarából, három háza van a faluban cserépfedél alatt, s négyszáz kötel szántója a határban. Ezt mind a lutri hozta neki.

Nagyon szép dolog az a lutri. Isten áldja meg érte azt az okos embert, aki feltalálta.

A boglyas báránybőr-sapka alatt csak áldásos szó terem a lutri feltalálója számára. Okos ember volt, szerette a szegény embert, mikor olyan boltot emeltetett, hol az éjjeli álmait bankóra váltják fel.

A lutrit a felséges császár találta fel, kinek annyi a pénze, hogy bízvást szórhatja; az álmoskönyvet pedig valami szent próféta komponálta össze. Áldassék érte az ő nevök!

A báránybőr sapka nem okoskodik tovább. Nem káptalan az, ami alatta van, hogy benne lehessen az a gaukléria is, miszerint a köpönyegnek bélését nézegesse. Elég, ha megvan a köpönyeg és szép a posztója, felülről, mint a bársony! Az ördög menne odáig az okoskodásban, hogy a magas gondviselés, a dicső államhatalom nem akarta megelégelni a látható tárgyak megadóztatását, s fogott magának láthatatlan dolgokat - az álmokban, miket mosolygó arccal adóztat meg a - lutri által.

Örzse néni korán reggel felgubbaszkodik a tornyos ágyból, elszalad Icig szomszédhoz egy korty pálinkára és míg az a drága italt nagy álmosan méri, addig az Örzse néni pergő nyelve adja szaporán a mondatokat, mint a »pajácó« torka a komédiás pántlikát.

- Jaj lelkem, Icig szomszéd, de furcsa álmom volt az éjjel... nem t'om, hogy benne lesz-e az álmoskönyvben.

Eközben megtelik az »ivó« rendes reggeli vendégeivel. Az útkaparó egy félverdung »gyomorerősítő«-re tér be, Marci gulyás egy »klázli papramorgót« kér, Kata ángyom, Örzsi néni édes testvére, a falu túlsó végiről egy korty »szentelt vízre« áhítozik, Mókus Tamás, az obsitos huszár, ki úgy ismeri ezt az egész föld kerekségét, mint a tulajdon tenyerét, egy porció »snapszért« jelent meg »raportra«, Mezitlábas Miska a szőlőpásztor pedig egy kis »gugyi« végett ballagott le innen is meglátszó hegyi gulyibájából.

Icig szomszéd, miközben vörhenyes szemeit dörzsöli, kiméri kinek-kinek a maga kívánságát, ugyanazonegy óriási palackból, melyet Mókus Tamás minden áldott reggel fejcsóválva bámul, váltig mondogatván, hogyha még az Isten megsegíti egyszer, miszerint felkötheti azt a régi jó kardját - isten úgy segélje - le sem teszi addig, míg királyi őfelsége egy pecsétes levelet nem ad ki arról, hogy az a nagy palack ne legyen ezentúl sem több, sem kevesebb, mint egy »akkurátus« messzely. Már ő olyan ember, amit ígér, meg is teszi. Ha ő egyszer nekirugaszkodik régi jó kardjával, addig visel háborút egymaga valamennyi potentát ellen, míg csak ki nem küzdi ezt az igazi »alkotmányt«.

Örzsi néni nagyot bólint vén fejével, hogy »de« 'iszen az nem is lenne ám rossz!« aztán csak beszéli tovább, amit az álmok országában látott.

- Még most is borzong a hátam... hallják kegyelmetek édes lelkem: még most is mintha a szemem előtt volna... egy gyönyörűségesen szép kisasszony, két fehér szárnnyal, a varkocsa napsugárral volt befonva, a szeme két nagy karbunkulus, az ajaka piros gyémánt, a foga pedig színarany.

- Szerettem volna feleségül venni - vélekedett az obsitos huszár.

- Tudom, ki is vájná kend a szemeit s kiütögetné a fogait rendre - szólt oda szemrehányólag Örzse néni, nem helyeselhetvén senki fiának, hogy a beszédjébe kottyan.

- Kétszer sem mondom, hogy nem - felelt szelíden a huszár, mert akármilyen nagy vitéz volt is Mókus bácsi, annyi bátorság mégsem akadt a szűk dolmány alatt, hogy Örzse néni nyelve előtt kiálljon a »frontba«, vagy hogy egyáltalán még csak »parírozni« is merjen.

- Mind ide hordozgatná azt kend apródonkint Icighez - vagdalkozék odább Örzsi asszony. - De hol is hagytam el csak? Igaz. A szép kisasszony megállt az ágyam fejénél, mondván: »ne féljen tőlem, öreg Erzse, nem vagyok én kísértet. Elátkozott királykisasszony vagyok: az atyám átkozott meg, mert rejtett kincseit fedeztem fel. Jöjjön öreg Erzse, felfedezem magának is. Csak azért is! Hadd pukkadjon meg, aki megátkozott.« Így történt szórul szóra. Egyen meg a toportyán, ha nem igaz. Azután úgy látszódott, mintha felkeltem volna, a királykisasszony megfogta kezemet és elvezetett egy nagy erdőbe, hol barlangokban volt a temérdek kincs elrejtve. Ezüst, arany, vaskos hordókban. »Olvassa meg kend a hordókat« szólt a királylány. Szót fogadtam neki. Az első barlangban 17 hordót olvastam, a másodikban 33-at. A harmadik barlang volt a legnagyobb. Abban 74 hordó volt teliden-teli drágakővel.

- Kár, hogy álom volt csak! - szólott Kata ángyom.

- De 'iszen álomnak is többet ér a semminél!

- Az ám, - mondá Marci gulyás - megtesszük a lutriba. Inkább a gyermekeimtől vonom meg.

Marci gulyás szenvedélyes lutrirakó volt, Örzse néni talán ez okból álmodott az éjjel a karbunkulusszemű kisasszonyról. Ha a tekintetes állam is megadóztatja az álmokat, miért ne csinálhatna ő is ebből a cikkből egy kis indirekt jövedelmet a torkának? Hiszen az ő torka is olyan korlátlan monarcha, mint akár a török császár: uralkodik minden szenvedély felett. Marci pedig olyan ember, aki egy messzely pálinkát szívesen ereszt meg a jó reménység fejében, melyet azzal a három szám lutriba tevésével vet el a szerencse istenasszonyának ábrándokkal kitrágyázott földébe. Ha lesz valami a dologból, hát bizony Örzse nénié lesz az érdem, kit a kegyelmes isten olyan ihletett álommal méltóztatott meglátogatni, mely Marci gulyásnak egyszerre visszapótolja összes veszteségét az életben, sőt még az unokái unokáit is örök időkre gazdag emberekké csinálja. Hogyne érdemelne hát meg Örzse asszony egy kis »tiszteletet«, mit a parasztember icceszámra szokott méretni a zsidóval.

Marci nem volt ám mindig gulyás, valaha »Márton gazdá«-nak címezték a faluban és ez az arisztokratikus titulus egészen reá illett, mert egész félházhelye volt a határban.

Hja, azóta sok minden történt!

Akkor az öregebb bankókban is csak úgy turkált, mint a szemétben, most meg a fiabankóknak is de nagy »adjon istent« kiáltana néha.

Pedig Fodros Marci sem rossz gazda nem volt, sem ivásra, sem szeretőkre nem költött. Jégeső nem verte el a földét, tűz nem pusztította el szérűjét, házát, mesés lidérc nem hordta el fiókjából a szép csengésű ezüst tallérokat, mégis elpusztult a föld, ház, szérű, pénz. Nem maradt neki semmije.

A módos Fodros Marci kénytelen lőn a falu gulyáját őrizni. Az pedig nagyon unalmas hivatal volt olyan embernek, aki megszokta a gulyást, kanászt »édes szógám«-nak nevezni. A paraszt rangkórság fogalmai szerint a gulyástól a koldusig már csak egy fokozat van - a kukorica-pásztorság. A kukoricapásztorokon végződik az ember.

Pedig kedves atyámfiainak, akik ezt komolyan vallják és hiszik, mégsem tetszenék annak a megboldogult excellenciás uraságnak a mondása, aki a maga eszével azt a modern szabályzatot alkotta az úristen számára, hogy azon ember, akit véletlenül elfelejtett bárónak teremteni - nem ember. Ami a bárón alul van, az már semmi.

És ezzel az okoskodással, mit kegyelmetek, meg őexcellenciáik hoztak módiba, el lehet menni egészen a bibliáig, hol mindjárt az első lapon kitűnik, hogy amit hisznek belőle, nem ér egy pipa trafikdohányt sem, mert a hatodik napon az úristen nem teremtett semmit, miután Ádám apánk nem volt sem báró, sem telkes gazda, hanem csak egy meztelen szegény ördög, kivel a mostani kukoricapásztor, tudom, nem akarna cserélni.

Különben nem az a célom most, hogy rossz tulajdonságaidat gyalázzam, kedves magyar népem, mert ezekkel úgy vagyok, mint az egyszeri francia király, ki elé több mellényt rakván komornyikja reggeli öltözködéskor, egész estig nem bírt felöltözködni, abbeli határozatlanságában, hogy melyiket vegye magára: - bizony magamnak is sokat kellene gondolkoznom, hogy a sok közül melyik rossz tulajdonságodért szidjalak meg előbb.

Amint mondom, nem az a célom... aztán hiába is volna, mert az is tulajdonságaid közé tartozik, hogy az olyan nyomtatott betűre, mely nem szőrmentesen legyezgeti azokat az erényeidet, amik nincsenek, azt mondod, hogy - szamárság.

Így állván a dolgok, hát csak arról beszéljünk, miként szegényedhetett el Fodros Márton.

Valaki könnyen azt mondhatná, fülön ragadva ezt a kérdést, hogy: no ez ugyan unalmas dologba fogott; hát van is abban valami érdekes elbeszélni való, mint olvad el egyik forint a másik után. Ez egy olyan közönséges történet, melyet mindennap eljátszik velünk az élet.

De én magam nem tartom unalmasnak mégsem. Sőt inkább érdekes volna kisütni minden egyes ember elszegényedésének rejtett okait. Sok dolog másképp tűnnék szemünk elé, mint most.

Jól tudom, hogy minden ember szegénységének a balsors az oka, a szegény együgyű balsors, mely olyan, mint a zsebkendő, mindenik beletörüli a maga szennyét. Ha valaki leissza magát, részegségében nagyot botlik, s eltöri a kezét, annak a balsors az oka, ha valakinek vigyázatlanság miatt megég a háza, eldöglik a marhája, az is a balsors szeszélye... minden a bolondos balsors dolga, aki olyan csendes, olyan jámbor, hogy még csak nem is igyekszik magát kitisztázni. Hadd legyen ő a szerzője valamennyi életdrámának.

Hanem a beszélyíró nem tűrheti el a plágiumot: neki kötelessége elmondani az igazat, hogy ki-ki a maga szerencséjének kovácsa, hogy a balsors is csak olyan szegény jámbor osztrák bakancsos, aki megszalad a burkus természet előtt, elveti panganétáját az erős akarat ellenében s az okos embert csak »silbak« gyanánt kíséri, míg ellenben a jó szerencse is csak »vaktöltés« az élhetetlen gyarló ember kezében, mellyel ha magát nem puffantja agyon, hát legalább »bakot« lő.

Fodros Marcit is a jó szerencse vitte jégre.

Fiatalabb korában, midőn még a mézesheteket élvezte kedves oldalbordájával, Borissal, ki akkor még csintalan menyecske volt, valamely álmából kihalászott két számot s feltette a lutriba - mind a két szám kijött s nyert néhány forintot.

A kérges tenyéren minden megszerzett garas nyomot hagy, milyen jól eshetik aztán egy olyan forint is, amit csak meg kell markolnia, hogy benne maradjon. A lutri igazi jótétemény az emberiségre. Azt az egy-két garast meg sem érezi az ember, amit oda reszkíroz, hanem aztán bezzeg, ha a jó istennek tetszenék egy kis bővebb áldással megjutalmazni a halandót, ugyancsak jól járhat.

Fodros Marciék megörültek a nyereségnek. Ez ugyan véletlenül jött. Egészen az isten adta, minden utánjárás, fáradság nélkül.

De ha az isten ingyen adta, bizony ők sem vették valami sok hasznát, szétadták, elszórták ők is ingyen, mert az efféle pénz olyan, mint a szenteltvíztartó: minden kéz jogosítva hiszi magát belenyúlni.

Márton gazda csakhamar tapasztalta, hogy a nyert nyolcvan forint elúszott. Most már éppen ott van, mintha egy garast sem nyert volna. Bezzeg, ha ternót csinál, vagy ha legalább még egyszer akkora összeget tesz fel reá, most tele lehetne a bugyelláris. De nyolcvan forint csekélység! Az még nem is pénz. Ilyen a bolond ember, nem tudja felhasználni a szerencséjét. No, de majd okosabb lesz máskor, ternóra tesz éspedig egyszerre három-négy forintot. Vagy valami, vagy semmi. Ha nem csordul, hát ne is cseppenjen!

Hát bizony sem nem csordult, sem nem cseppent.

Pedig minden áldott hetivásár ott találta a lutrisboltban, de mindig hasztalanul, minden héten odaveszett három-négy forintja s minden héten fokozódott nyervágya, hasonlítván a veremhez, mely annál nagyobb, minél többet vesznek el belőle. Minél többször hiúsult meg, annál nagyobbra gyarapodott reménye, úgyhogy később már öt forintjával rakta pénzét hol a budai, hol a bécsi lottériába - hanem a szerencse megharagudott azért a szemtelenségért, hogy mikor az ujja hegyét nyújtotta Fodros Marcinak, az egyszeribe nyakon akarta ölelni s örökös »fügét« mutogatott őkelmének.

A köztiszteletben álló fiatal telkes gazda, kinek szorgalma és becsületessége messze földön híres volt, egyszerre hanyaggá vált, gazdaságával keveset törődött, földjei vetetlenül, kapálatlanul mutogatták a hamis életirányt, melyre gazdájukat egy hóbortos szenvedély terelte.

Minden barázda egy nyílt sor, melyből le lehet olvasni a gazda természetét.

Ott nyújtózkodik a vetés közepén egypár bokor bodza, meg egy egész szerb-tövis erdő. Fodros Marci nemigen irtja a szerb-tövist, pedig csak néhány kapavágás kellene neki; a földjéből is elszántottak egy darabot, nemigen törődik vele; aki aranyálmak teljesülését lesi a levegőből, annak semmi köze ahhoz, mi történik itt a földön... Egy barázdával kevesebb-e, vagy több annak a földje, ki képzeletében ezer holdas pusztákon bolyong, nemigen veszi észre. De még a szerb-tövis sem szúrja azt meg, aki rózsákon alszik.

Nagyobb dolog annál az, amit az álmoskönyv beszél.

A rejtélyes mondatok, hol minden betű egy édes titok a jövendő rózsás kertjéből, hol a papírnak élete van, hol a férgek pénzt jelentenek, a holtak esőt jeleznek, hol le van rakva a halandó ember szerencséje néma betűkben, miket olvasni kéj és öröm.

Ennél a könyvnél csak még egy becsesebb könyv van a világon, mit a paraszt-költészet a »Tudás Könyvé«-nek keresztelt el, benépesítve azt titkos, borzalmas tartalommal.

Ha azt olvashatná el Fodros Marci!

Csakhogy azt nagyon nehéz megkapni. Be van falazva valahol a debreceni kollégium padlásán. A híres Hatvani professzor saját kezével falazta be, odatapasztva azt a falhoz három szűzleány-hajszállal úgy, hogy ha ráakadnának is, ezer ember sem bírná azt onnan elemelni, ha csak az éjfélkor fogott fehér holló májával nem kenné meg kezét.

Abban a könyvben aztán benne van annak a fűnek is a neve, mely csak minden száz esztendőben virít éjfélkor, s melyet ki magával hordoz, megérti az állatok nyelvét: ott van megírva, mint lehet az ördögöt felidézni, a halottakat feltámasztani, szóval onnan tanulható el az egész ördögmesterség.

Fodros Marci gyakran látta álmában e fekete táblájú, halálfő címerű könyvet; olvasni vélte titkos betűit, elásott kincsek hollétéről, a csodafűről, akasztott ember szemgolyójának mesés rejtélyeiről, de ha felébredett, az ébresztés első fuvallata mindig elseperte az álmok suttogását.

Nem ér az semmit.

Különb dolog annál a lutri, a biztos, csalhatatlan lutri, hol nincsenek elérhetetlen akadályok, hol nyugtát adnak az ember reményeire, mit kéjes izgatottsággal hasonlít össze a kijött számokkal.

Oh, ez a gyönyör kifizethetetlen, ennek nincs mása; az az egy pillanat, mikor a kétség legmagasabb fokára csigázódik fel a szenvedély, felér tíz év boldogságával. És ilyen pillanatot nyomorult néhány forinttal lehet megvenni minden új betétnél.

Ha egyszer sikerült a szerencsét nyakon csípni, vissza van busásan fizetve minden.

De hátha nem sikerül egyszer sem!

Egész halom »reskontó« hever a ládája fenekén, álmodozva arról az időről, mikor még ők is értékes papírok voltak, kik most egy egész agyonütött tőkét képviselnek; minden héten megszaporodnak eggyel, ki a külvilágról meghozza testvéreinek azt a hírt, hogy a gazda még mindig szegény ember s hogy ott fenn még mindig úgy megy a dolog, mint az ő korukban, a szerencsét a nagyurak vették ki haszonbérbe.

Ha azonban a reskontó egyre szaporodott a ládafiókban, annyival inkább megfogyott a piroshasú bankó. Csupán néhány rongyolt Kossuth-bankó szerénykedett ott egy csücsökben eldobva, mintha mondta volna: én már kijöttem a divatból. Jó nekem itt is. Olyan vagyok én is, mint a reskontó - egykor pénz, most fájó emlék.

De nemcsak a bankó fogyott meg, a föld is. A szép réteket, kövér szántóföldeket egyenkint el kellett zálogosítani vagy eladni. Mind elnyelte őket a mozdulatlan, festett kétfejű sas a lutribolt ajtaján.

Ez a jó madár »sokféleképp« tudott pusztítani közöttünk.

Éles körmeivel megtépett minket, felkarcolta testünket vérig, nagy szárnyaival eltakarta előlünk a napfényt, piszkos csőrével kiragadta szájunkból utolsó falatunk. Jó vicc volt azoktól, kik címerünket odafestették kellő közepébe. Abba a gyomorba, melynek két szájat rendelt szolgálatára az ős fantázia.

Fodros Marci egyszer csak azon veszi magát észre, hogy nagyon szegény ember. Az isten áldása kikerülte háza tájékát, mint a néphit szerint az olyan határt szokta, melyen keresztül halottat visznek. Az ő háza tájékán is keresztül vittek egy halottat, kinek »szorgalom« volt a neve.

Utoljára az ősi házat is elkótyavetyéltette a teens vármegye: most már egészen tisztán állottak Fodros Marciék; amely név alatt hét lélek értetődik, mert Marcinak ugyancsak bőven kijutott abból a portékából, ami egy helyen áldás, másutt átok: a gyermekekből.

Most már ezek a gyermekek, ha isten szent akaratából be találja hunyni szemeit Márton gazda, akár pipára gyújthatnak majd a testamentomával. Nem hagyhat benne nekik semmit! Ha csak azt a kazal reskontót nem testálja el köztük.

No, de a halál még messze van... addig sok minden történhet; visszakerülhet az észrevétlenül elolvadt birtok tízszeresen, még egy egész telket is kaphat egy-egy gyerek. Ha valaki erősen kapaszkodik valami után, lehetetlen, hogy meg ne fogja. Akárki meglássa, elébb-utóbb, de mégis megcsinálja a ternót, mert a szerencse is olyan, mint a kényes kisasszony: százszor kell neki köszönni, míg egyszer visszaköszön.

Azonban addig is élni kellett valahogy, a gyermekek éhsége nem szűnt meg, ha az álmoskönyvet olvasta fel apjok előttük: azoknak kenyérre volt szükségük.

Fodros Marcinak el kellett tehát fogadni azt a szolgálatot, amelyik kínálkozott - a gulyásságot.

Az igaz, hogy vederből csöbörbe esett, de hát nem nagy baj az, kivált mikor az ember tudja, hogy az a kis csöbör káddá szélesedik ki valaha.

Csak azt az egyet vette nehezen, hogy most már összébb kell húzni sátorfáját, ritkábban és kevesebbet rakhat lutriba.

Persze az olyan álomra, mint az Örzse asszonyé, ki kellett akárhonnan kerülni annak a pár forintnak, amit feltegyen, ha mindjárt a föld alól kellett volna is kiásni. Marci gulyás tehát sietett haza, útközben százszor is ismételte, hogy el ne feledje a mondott számokat:

- Tizenhét, harminchárom, hetvennégy...

Boris asszony, Marci felesége már várta otthon ünnepiesen felöltözve, minthogy éppen a székvárosba készült a zsidóhoz, kinek ma kellett megvinni a tartozást, mert különben az adósok börtönével fenyegetődzött.

- Jó, hogy jön kend. Itt az ideje indulnom. Adja ide szaporán azt a huszonöt forintot ! Nincs-e híja?

- Sem több, sem kevesebb - mondá a gazda, leolvasva a huszonöt forintot neje markába. - Ebadta zsidaja, szúrd ki a szemét vele. Hanem, hm... gondoltam valamit... Megállj csak!

- Az írást visszakérjem?

- Bánom is én. Hanem én valami másra gondolok, édes öregem.

- Hallom.

- Eredj a zsidóhoz és ha valahogy meglágyíthatod a szívét, ne fizesd ki az egész summát, maradj adósa öt forinttal. Elvárhat a semmirekellő, úgyis elég nagy interest vett rá...

- És aztán?

- A felmaradt öt forintot tedd a lutriba. Felírom egy kis cédulára a számokat: 17, 33, 74. Sánta Erzsók álmodása. Ha száz forintom volna, mind feltenném.

Boris valóságos visszhangja volt férje akaratának. Futó paszuly, mely hűségesen körülfonja azt a karót, amelyikhez ültették.

- Úgy lesz, apjuk, úgy.

Ezzel be volt végezve a konferencia. Boris a székvárosba indult, Marci pedig kihozta a kamrából az éles hangú kürtöt, mellyel a falubeli szarvasmarhával szokott konverzálgatni; a három legkisebb gyerek rábízatott a mintegy tizenöt éves Katira, a legnagyobb fiú Miku pedig bojtári rangban apját kísérte, ő hozván magával egyszersmind az éléskamrát is, mely egy csíkos tarisznyából állott, hol egy karéj fekete kenyér, meg egy pár zöld uborka gondolkozott arról az ábrándos témáról: »hogy ugyan mit főzhetnek a burkus király konyháján ilyenkor?«

*

Ha valaki le akarná a tehénpásztor életét írni, ott kellene együtt ülnie vele a rőzse-tűznél napok hosszáig, mikor a tüzet megpiszkálja görcsös botjával, melyen mindenféle jegyek vannak kivágva késsel, mi olyan, mint a diplomáciai titkos írás, hogy csak a gulyás tud elmenni rajta, mikor leveszi fejéről nagy zsíros kalapját és a belsejébe két óráig bámul. Miről gondolkozik az akkor?... Vagy mikor végigfekszik a gyepen s hasára hagyja sütni a napot? Egyszer aztán felugrik; nagyot csíp a hasán a forró sugár. Arról tudja, hogy dél van. Ha pedig még ennek sem akarna hinni, átlépni próbálja az árnyékát, s mikor nem több egy lépésnél, az éppen valóságos dél.

Mi ehhez képest a horgony-óra? Hát akkor meg ugyan miről okoskodhat a gulyás, mikor fél napig is szótlanul elbámul a kisebbik bika balszarvának gombjára, mit abból a nagy ólomcsatból öntött oda, mely az anyjuk menyasszonyi ködmönéről mállott le; ...aztán úgy elnézné egy áldott hétig is tán, ha a gulyásbojtár valamit nem kérdezne, mire az öreg mogorván felel vissza: »ugyan ne unalmaskodj!«

Mivel lehet tele a gulyás fantáziája, hogy az a két-három szó is, mit a bojtárgyerek elpotyáz, unalmára válik, mulatságát rontja?

Az ökörcsorda delelőre fekszik, az elnöki csengettyű - az öreg bika kolompja - elhallgat, annak jeléül, hogy most már jó lesz kérődzni, az éhes borjú nyugodtabban szophatja anyját, ki nagy sóvárogva néz a szomszéd hegyre, melyet kopár fehérsége óriási só-darabnak rajzol le a tarka tehén még tarkább vágyai előtt.

A gulyás szeme szemközt néz a napnak, nem restelli annak szúró tekintetét, nagyon összeszoktak együtt, mert hisz lakótársak a nappal; de nem a nap őkegyelme kedvéért tévedt el a gulyás szeme olyan messzire, hanem hát a kupaci határ felől valami fekete alak közeledik, ami alighanem az anyjuk.

Csakugyan ő. Most már kibontakoznak a sajátságosabb ismerős színek: a fekete pettyes haragospiros kendő, a kék kötény meg a veres szélű piros abrosz, mit az utazó parasztasszony »plaid« gyanánt szokott magával hordozni hideg és eső ellen.

A gulyás most már megismeri és a szemeit lassan behunyja, mintha fölöslegesnek tartaná tovább is koptatni, azután egészen elmélyed valamiben; talán az asszonyhoz intézendő szavakat formulázván:

- Hozod-e a reskontót?

És félve pillant az úttól kipirult vászoncseléd arcára, hogy onnan olvassa le az »igen«-t vagy »nem«-et.

- Nem hozom. Nagyon haragos volt a zsidó, nem mertem adósa maradni.

A férfi arca elkomorodik, fagyasztó mogorvaság ömlik el rajta, fogait összeszorítja, ökleit felemeli; de mintha egyszerre megbánná, hogy igazságtalanságot akar elkövetni, bágyadtan leereszti a felemelt öklöket s csak azt dünnyögi keserűen:

- No, hát verje meg az isten, ha haragudott.

Azután megtömi búoszlatóul a veres makrapipát, s mikor vagy négyet szippant belőle, a kék bodor füst közt lassankint zöld remény színébe öltözik át az a fekete keserűség, ami a szív fenekén van.

Megpiszkálja a hamut pipájában s aztán rácsattantja gondolatainak végére pontnak a sárga kupakot.

- No, mindegy. Hanem az mégis nagy hiba volt tőled, anyjuk, hogy kifizetted azt a zsidót.

*

Mindszentnapi vásár volt a szomszéd városkában a - szegény emberek vásárja.

Béres, kocsis, szolgáló, szakácsné ilyenkor veszi fel, amit egész évi béréből gazdája szigorúsága vagy a saját takarékossága meghagyott, s ma értékesíti csizmákba, szűrökbe, kendőkbe, mert a szegény embernél még az érték fogalma is meg van fordítva s a százezer forintot is aszerint méri meg, hogy elébb kiszámítja, hány ködmönt adna érte a szűcs.

Ahol legnagyobb a tolongás, hol a vásári zsibaj olyan fokra hágott, hogy az ember már a maga szavát sem érti, ott áll az Olcsó János sátra. Ott uralkodik a legnagyobb olcsóság. Semmi sem drágább öt garasnál. Olcsó János nem ismer magasabb árt.

- Ide jöjjenek kendtek! Én vagyok az Olcsó János, öt garasért adom, ami tíz krajcár.

Annyi esküdözésre persze, mennyit a ripők zsidó elkövet, a szűrös atyafiak szentül hiszik, hogy ennek a zsidónak olyan bolond napja van ma, fele áron vesztegeti portékáját, különben nem ordítana olyan nagyokat.

A kókusz-szappan, melytől elvész a májfolt és a szeplő, a bőrnek látszó papírbugyelláris, az angol pengéjű fehérvári bicsak, a zsírfoltot kiszedő csodakő, mind oly portéka, hogy bolondságból is megéri az egy hatost. A magyar ember szemében még a pakli gyufa is öt garast érővé növekszik, ha azt Olcsó János az ő élelmes ékesszólásával nagyon megdicséri.

Oh, kedves együgyű népem, de sokféleképp is csalnak téged!

Ott vannak mind az ismerősök Olcsó János sátránál. Erzsók asszony egy olvasóra alkuszik, Mókus Tamás, az obsitos huszár egy messzelátót nézeget, melynek kivételképp öt hatos az ára. Mókus uram szerint azonban egy félpolturát sem ér, mert a minapában Debrecenben látogatáson lévén egykori kommendánsánál, ebéd után felment vele kommócióképpen egy hegyre, hol is bepillantván a kommendáns messzelátójába, egész Milánóba látott rajta, megismerte taljánországi szeretőjét, amint éppen zöldséget vásárolt egy kofánál s ahogy úgy oldalvást kezét felemelte, »isten úgysegélje« a neki ajándékozott drága aranygyűrűt is meglátta ujján... még mindig hordja az eszemadta. Ott látjuk Fodros Marcit is feleségestől, lányostól. A Katinak ma vesznek először ködmönt, rásaszoknyát. A jövő vasárnap már az eladó lányok közé fog állni az isten házában.

Meg is örült neki a falusi legénynép, hogy Fodros Kata immár eladóvá serdült s ott lesz mindennap a fonóházban, meg a farsangi dalidókon, ha Kati húgom után ott nem mászkálgatna már az a csinos legény, aki Olcsó János uramnak megvenné minden hatosos portékáját két hatoson (már t. i. ha adná a mellényzseb) azért a boldogságért, hogy a gyönyörű duzzadt ajk egyet mosolyogjon.

Marci gulyás nem szívesen néz a legényre, nem olyan embernek szánta ő a lányát, aki csak egyszerű cseléd. A paraszt rangkórság nem jó szemmel nézi, ha azt a nagy határfalat, mit a telkes gazda és a zsellér közé emelt a hiúság, mezítláb akarja valaki megmászni. El nem felejtette a múltat, hogy telkes gazda volt s folyvást szeme előtt tartotta a jövőt, hogy gazdag ember lesz.

Azért állott Sós Péter szekerének rúdja a szép Kati körül olyanformán, mint az ablakfa: sem kint, sem bent. De Péter öcsénk is olyan volt, mint a szú, ha valahová bevette magát, nem jött ki onnan addig, míg akkora helyet nem vájt magának, hogy ott maradhasson. Ha a Marci bácsi ábrándjainak eldorádói cukorhegyére fel nem juthatott, leheveredett a Boris asszony egyszerű jó szívének árnyékában s onnan nyújtogatta kérges kezét a szép Kati felé, melyet Kati húgom, habár gyermek volt még, korántsem lökött el magától, hanem úgy a szívéhez szorított, hogy ezer csodája, ha oda nem forrt.

- Összevettél-e már mindent? - kérdé Marci gulyás feleségét, mikor már jó darabig vesztegeltek ott az olcsó sátornál.

- Még cérnát és tűt kell vennem, meg egypár gyökeret a sertés fülébe a patikában.

- Majd megvesszük hazamenet. Én most egy kicsit elszaladok a lutriba. Megteszem azokat a múltkori számokat. Nyomban itt leszek, itt várjatok rám. Péter öcsém majd vigyáz, hogy bajotok ne legyen.

A gulyás családja jó félóráig ácsorgott Olcsó János sátra mellett, végig bámulva a sok csodadolgot, ami a szegény ember fejét csodálattal tölti el az anglus iránt, ki mindezt olyan furfangosan ki bírta találni. A gyufatartó pakfong-skatulyát, amelynek a fedele magától pattan fel, ha Olcsó János megérinti az oldalát, a szappan-körtét és szappan-kukoricacsőt, melyet az ördög sem különböztetne meg az igazitól.

Már csak nagy imposztor az az anglus.

A szép Kati talán szemét is ott hagyná a sok cifraságon, ha a szemeinek egyéb dolga nem lenne: az egyik szüntelenül a Peti arcát keresi, a másik pedig az édesatyját várja a lutri felől.

Már Boris asszony is nyugtalan. Hol az ördögben kódorog annyi ideig? Azóta ugyan visszajöhetett volna akár tízszer is: hiszen alig száz lépés ide a lottéria.

Marci azonban nem jött. Sem híre, sem hamva. Bizonyosan összejött valamelyik jó barátjával s aztán a jóbarátság fedél alá menekült az »Arany Csillag«-hoz, mert hát a barátság is olyan, mint a dinnye: bár mindig öntözné az ember, nehogy elcsenevészedjék.

Eközben Olcsó János sátra mellől egyenkint szállingózni kezdtek az emberek, valami éktelen, az utca távolabbi részében kerekedett lárma vonta magára a figyelmet. Mindenki arra futott s ott aztán egész átlábolhatlan embergomoly képződött. A kíváncsiság olyan vonzerővel bír, mint a mágnes. A potya-látványosság könnyen talál publikumra. Alkalmasint valami paraszt keleti kérdés, valami atyafiságos verekedés lesz. Vagy talán a medvét mutogató talján, ha éppenséggel nem a negyedfél mázsás csodagyerek, kinek az egyik ujja elég volna közönséges szabólegény számára combnak.

- Mért szalad oda az a sok ember, édesanyám? - kérdi Kati.

- Talán dobolnak, - szólt Péter - vagy talán...

- Mit akar mondani? - kérdi figyelmesebben a leány.

- Valami szerencsétlenség...

- Menjünk mi is.

- Mit gondolsz? - szólt Boris asszony. - Az apád meghagyta, hogy itt várjuk be. Megesne, ha valahogy kikerülnénk egymást.

- De hisz onnan kell jönnie neki is. Hátha ő is ott van. Aztán összejövünk valahol.

- Menjünk hát, nem bánom.

Szemben két ismeretlen subás ember jött. Péter megkérdezte tőlük:

- Ugyan atyafiak, mi történik ott? Nem tudják, kelmetek?

Az öregebbik atyafi nyájasan felelt vissza a legénynek:

- Elég rossz sorja foly ott a dolgoknak édes ecsém. Egy ember szörnyethalt az utcán. Azt nézi a sok ember.

- Legalább nem fizet többé fejadót - élcelt a másik atyafi, kinek lábajárása hasonlított a török basák névaláírásához s legalább öt icce pálinka megivásának szolgált nyugtatványául.

- Siessünk! - rebegé ösztönszerűleg Katica.

- Mi az ördögnek? Úgyis olyan ijedős vagy. Mire néznél meg egy holt embert?

- De ha akarom. Ha nem jönnek kentek, magam is megnézem.

Kati kedvéért oda tolakodott Boris is, Péter is a csoportosuláshoz, s ott az utóbbi erős ökleivel utat csinált magának egész a holt emberig.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy Péter, midőn a halottat megpillantá az utcán, elsikoltá magát, - mint az a beszélyekben szokás - éppen azért kimondom az igazat, hogy midőn Péter egy tekintetet vetett a porban fekvő, ábrázatából kikelt alakra, elsápadt s egyet káromkodott:

- Azt a dicsőségét! Hiszen ez Marci bácsi.

Péter fájdalmas felkiáltása, mintha telegráfon ment volna, [abban] a szempillantásban két kétségbeesett sikoltást támasztott a hátrább álló Katica és anyja ajkairól.

Az emberek azonnal rájöttek, hogy a szerencsétlen családja érkezett meg, s utat nyitottak szegényeknek, anélkül, hogy azért eltávoztak volna, miután a látványosság megújult. Most már még egyszer érdekesebb a dolog! Tyű, hogy fog most mindjárt ordítani a familia! Szegény özvegy! Neki ugyan nehéz szerep jutott a mai napra. Más asszony legalább, mint az iskolásgyerek a leckére, szépen elkészülhet a siránkozási kifejezésekre férje betegsége alatt, neki pedig mindjárt ex tempore kell adni a szerepet, akár érti, akár nem, mint valami miniszternek. Ez ugyan könnyen menekedett meg a férjétől. Váljék kedves egészségére!

- Istenem!...

Ez az egy szó volt, melyben Boris asszony összes fájdalma nyilvánult, de ez az egy szó annyi kifejezéssel volt kimondva, annyi keserűség s fájdalom volt abban, amennyi csak belefér ebbe az egy szóba, mely a világot az éggel köti össze. Fél szemrehányás, fél imádság volt az, mint mikor végtelen fájdalmában azt kérdi az ember: »Mit vétettem én annyit neked?« valami emberfeletti vakmerőség jellemezte azt, mintha mondta volna: »Hát ilyen igazságos vagy te?!« Valami őrületes lágyság volt abban: »Tekints le rám! Oh, szánj meg engem!« és volt benne eget káromló női dac: »Törj össze most már! Itt vagyok!«

Hanem a nagy Isten fekete felhőkkel takarta el szánó arcát. Ő tudja: mit miért cselekszik. Súlyos bal kezének mindenik csapása egy bölcs cselekedet, amit fonák emberi elme szerencsétlenségnek nevez s Isten haragjának jeléül róvja fel.

Balgák, az Isten nem haragszik sohasem.

Ha záport bocsát a földre nagy szárazság idején s a zápor ledönti valakinek a házát, nem a ház ledöntése kedvéért adta az Isten a záporesőt, hanem hogy, amely táplál, azt a nagy hangyazsombékot, a földet megtermékenyítse.

Nem azért büntet az Isten, hogy büntessen, hanem, hogy testet öltsön a tiltó parancs, hogy megmagyarázva legyen az ige és az ő akarata. Az a szent isteni akarat, mely szinte minket ölel körül.

Én istenem, de nagyon nagy vagy te!

Ott hever a föld férge élettelen, kékült arccal, azért a bűneiért, hogy kívüled más istennek hódolt.

Leánya ráborulva zokog, a neje mint egy szoborrá vált fájdalom állt ott mellette mozdulatlanul, csak Sós Péter szaladt a legközelebbi boltba egy pohár vízért, mert a tömeg közül egy simára beretvált, doktor kinézésű úr azt mondta, hogy »csak el van ájulva«.

- Nem halt meg? - sikolt fel örvendetesen az asszony.

Péter ott terem a vízzel s meglocsolja vele.

- Hozzanak hamar egy kis erős borecetet - szól a doktorképű öreg úr. - De gyorsan ám. Innen a lutris-boltból.

Boris asszony beszaladt a lutrisboltba, hogy az ecetet előteremtse.

A doktorképű úr lehajolt Fodros Marcihoz, belemártotta zsebkendőjét a szeszbe és megszagoltatta az alélttal, aztán megdörzsölte halántékait.

A szederjeskék szín lassan, de mégis észrevehetőleg oszlani kezdett Márton arcáról, szemei azonban még mindig csukva voltak és lélegzetet nem látszott venni.

A körülállók feszülten várták a hatást...

Boris odaugrott férje mellé, hideg fejét körülölelte és azt rebegé most már először könnyek között:

- Ébredjen fel kend, apjuk.

Aztán öntudatlanul tette hozzá:

- Én vagyok itt.

Mintha bizony most is valamit érne az az üres mondat »én vagyok itt«, ami húsz év előtt varázsige volt, melytől halottaiból is feltámadt volna a szerelmes vőlegény, s ami most már füst és pára, mely még tréfából sem járja meg medicinának.

És íme, emelkedni kezd a mell, sóhajszerű lélegzet röppen ki ajkán, mit csak a szerető szívek vesznek észre.

- Él.

Az öreg úr még egyszer odateszi orrához ecetbe mártott zsebkendőjét. A mell most már természetellenes gyorsasággal emelkedik, a szemek kinyílnak s zavart tekintettel keresnek valamit, talán a történtek összefüggését, majd újra becsukódnak, mintha a behunyt szem vezetné az embert vissza az emlékezőtehetségéhez.

Péter felemeli a földről Marci bácsit, ki lassankint visszanyeri erejét s bamba tekintettel néz végig a körülötte levőkön.

Boris asszony kezénél fogja s aggodalmas arccal kérdi:

- Az isten szerelmeért. Mi baja lett kendnek? Megint az az átkozott kólika.

Marci ajkai torz mosolyra idomulnak.

- Hihihü! Nem volt nekem semmi bajom. Hanem a kalendáriumomból ellopott ez a huncut lutris-zsidó három piros betűt. Meg akartam döngetni. Hehehe...

Aztán odatántorgott a lutris-boltajtóhoz, melynek kifordított belső oldalán három veres s két fekete szám volt. Kezével őrült röhögéssel megdöfködte a veres számokat és azt kiáltotta:

- Ezek az én betűim. Varratok belőlük veres lajblit, lakodalmomra... hehe...

Boris asszony megdöbbenve pillantott oda.

Három piros szám pompázott a boltajtón:

»17, 33, 74.«

Éppen az Erzsók néni megálmodott számai, amiket nem lehetett feltennie, mert nem mert adósa maradni a zsidónak.

Boris mindjárt megértett mindent.

Ezek ölték meg Marcit.

Bárcsak ne látta volna őket.

Marci pedig ezalatt egyet ugrott vidáman a kállai kettős mintájára és felkacagott nagy édesden, hogy csak úgy csurogtak bele könnyei, aztán legénykedő könnyedséggel ugrott Boris mellé és megcsipkedte arcát.

- Maga olyan ismerős, rózsám. Hová való?

A szegény asszony összetette kezeit, felnézett az égre és azt mondta megint:

- Én istenem!

A doktorképű öreg úr mogorván szemére húzta széles karimájú fekete kalapját, aztán keserűen dünnyögé foga közt:

- Ez bizony megbolondult.

Aztán sétabotjával mérgesen suhintott a levegőben és elindult onnan. Most már végét érte emberbaráti teendője. Aki megbolondult, azzal már nem lehet okosan beszélni. Érdekes volna ugyan kitudni, hogy milyen történet lehet az, amitől az olyan kemény természetű parasztember elájul és eszét veszti. No, de azért felesleges ácsorogni, úgyis benne lesz két hét múlva az öreg »Pesti Napló«-ban az egész történet a »vidéki hírek« rovatában. Onnan majd kényelmesen el lehet olvasni. Azok az átkozott újdondászok kifürkésznek mindent.

S amint ilyen gondolatokkal mulatozva ballagnék, ide-oda döfetve a vásárosok által, egyszerre csak érzi, hogy hátulról valaki megfogja a kezét és egy csókot ejt rá.

Kurta nyakát hirtelen visszarántja az öreg s akkor látja, hogy egy kisírt szemű, angyalarcú parasztlányka az, ki egy csókot és egy fénylő tiszta könyűt hagyott ráncos kezén.

- Ki vagy, édes lányom? Mit akarsz? - kérdé az öreg úr, míg arcán a szeretet derűje ömlött el.

- Én vagyok annak az embernek a lánya, akit a nemzetes uram hozott vissza az életre. Az isten áldja meg nemzetes uramat.

A kislány alig bírta elrebegni a fennebbi szavakat, s gyorsan futott el, csakhamar elveszve a tömegben.

Az öreg úr némán megállott és merően nézett utána. Aztán dünnyögé magában:

- Milyen szép ez! Mily erkölcs! Milyen háládatos nép ez! Hát nem a nagyság magva ez?

Aztán hozzátette felelet gyanánt hangosan:

- Igenis, ez a nagyság magva.

És soká nézett a kezére, melyen át égett a csók, a hála egyszerű adója, s ott csillogott a könny.

És mintegy önkéntelenül kezét befelé fordítá, nehogy leguruljon onnan.

Azt nem szabad letörülnie onnan. Hadd száradjon az egészen oda. Hadd legyen belőle egy édes emlék, amit ne lásson meg senki, csak ő maga; amelynek ne legyen nyoma sehol és mégis nyoma mindenütt; hadd legyen az a selyemszál, mely odaköti a néphez, ahhoz a szegény földhözragadt néphez, kit nincs divatban tisztelni.

Az öreg úr egészen ellágyult...

Egyet suhintott botjával a levegőben, megfordult s abban az irányban kezdett sietve menni, merre a kis parasztlányt látta eltűnni. Hol-hol megállt egy-egy csoport közt, körüljártatta szürke szemeit figyelmesen, megtörülte homlokát és megint tovább ment.

Néhol alázatosan levették előtte a kalapot egyszerű szűrös emberek, vagy finom urak, másutt barátságosan üdvözölték, de a sok »adj istenre« mindig azzal a kérdéssel felelt az öreg apró úr:

- Ugyan kérem, nem látták azt a félkegyelmű embert?

A félkegyelmű embert pedig sokan látták, de hogy hova lehetett, azt senki sem tudta megmondani. Az ördög ügyelne az ilyesmire? Ha félkegyelmű embert keres a képviselő úr, hát akkor fogjon magának odahaza a képviselőházban egyet. Van ott elég. Nekünk is hagyjon egyet mutatónak, mert mi itt a vármegyében csupa okos emberek vagyunk. Elég baj az nekünk.

Ily elmés ostobasággal haragították az apró urat, amiért a félkegyelmű ember után szaladgált.

*

Valami három éve lehet, hogy a budai királyi várpalota előtt minden áldott nap jó tréfája volt a silbaknak egy parasztemberrel, ki rendesen eljött megtudakozni, hogy itthon van-e a magyar király, aki neki ezerötszáz pengőforintjával tartozik; olyan veszendő-félben levő pénz, sehogy sem bírja megkapni őfelségétől, utoljára is per lesz a vége, a tekintetes vármegye ugyan odahaza nem akarta meghallgatni, mert hát a szegény ember igazságát nem merik a korona felé tenni, de csak kitudhatná, hogy hol lakik a fölséges diéta, akiről azt mesélik, hogy a királynál is nagyobb úr, az majd csak pártfogásába veszi őkegyelmét.

Valamelyik jámbor silbak egyszer azt a tréfát csinálta magának, hogy elmondta neki, hol lakik a fölséges diéta.

- Odaát a másik faluban - Pesten. Tudakozódjék kend a Sándor-utca után.

Marci illedelmesen megköszönte a geográfiai tanácsot, mi a vitéz urat roppant röhögésbe hozta. Mikor ő nincs ahhoz hozzászokva, hogy valamit megköszönjenek neki. Ő mindent ingyen, önzés nélkül tesz, ő nem irigyel senkitől semmit. Hadd legyen egy kis mulatsága az országházi kapusnak is. Hiszen ő is csak ember, ha nincs is sárga-fekete zsinór a ruházatán. Lehet neki még az is.

Nem tudom, megköszönte-e az országház kapusa a jóakaratot, hanem annyi szent, hogy Fodros Marci azóta ott ácsorgott a Sándor-utcai országház előtt egy csíkos tarisznyával oldalán, melyben, mint állítá, az igazsága van eltéve.

Egész félnapokon át elült a múzeum vaskerítéséhez támaszkodva, farkasszemet nézve a kapussal, ki úgy látszik nemigen akarta bottávolba bocsátani. Pedig milyen nagy botja van! Marci mindig elborzadt, ha vastag arany gombjára tekintett. No, ilyen szép gomb csakugyan nem volt a Cincér szarván odahaza. Mekkora botja lehet még a diétának, mikor a mindenesének is ilyen van.

Valamelyik nap végre szemébe ötlött valakinek a becsületes képű paraszt-ember, dúlt, összekuszált vonásaival, miket a tébolyodottság melankolikus derültsége sötétített.

Az a valaki a doktor kinézésű öregúr volt.

- Ah! Hiszen ez az én emberem. Nem tudja, mit keres itt? - kérdé a kapustól.

- Erővel be akar jutni a képviselőházba.

- Legyen szíves, vezettesse a szállásomra délután négy órakor.

- Igenis, képviselő úr.

Néhány órával később Fodros Marci ott állott az öregúr szobájában. Nagyon szép szoba volt, az isten háza odahaza csak paraszthajlék hozzá képest. Fodros Marcit az öreg leültette egy selyem díványra, amelynek az olyan nagyon mosolygott, mint egy beszélni nem tudó gyermek, mikor csecsebecsét mutatnak neki.

Aztán odafordult egy másik öreg úrhoz, és azt mondta neki:

- Tegyünk próbát, orvos úr, hátha még lehet belőle embert csinálni. Nos, - szólt Marci felé fordulva - mi járatban van kend, földi?

- Igazságot keresek, nagyságos uram, - mondá a tébolyodott, s bárgyú vonásait lázas pirosság árasztotta el. - A felséges király ellen volna egy kis panaszom, ha ki tetszenék hallgatni.

A két úr összenézett és mosolygott.

- Adja elő szaporán. Mielőtt azonban erre térnénk, mondja meg: minek hívják?

Marci felkelt a díványról s büszkén egyenesedett ki.

- Az én nevem Fodros Márton; Horvátország királya és helyettes palatinus.

- Ah, az már más. Hol lakik?

- Én? Kozákfalván.

- Most igazat mondott - szólt az öreg úr az orvosnak. - Van-e családja?

A tébolyodott ember mintha emléket keresne fejében, mutatóujjával végigsimítja homlokát.

- Van egy lányom, meg egy fiam is... egy... kettő... három... négy...

Az öreg úr a fejével biccentett.

- Úgy van. Hát felesége nincs?

- Azt hiszem... Talán... igenis.

- No, most áttérhetünk a panaszára. Világosan és tisztán beszéljen, mint eddig.

- Hiszen nem vagyok részeg, kérem alásan. Nem szoktam egyebet inni, csak tintát. Attól olyan fekete a lelkem. Oh, ha látnák nagyságos urak, milyen fekete!

- Látjuk, atyafi, látjuk - szólt az orvos - de hadd halljuk már a másik baját is.

Marci elröhögte magát s leült a padolatra, ott aztán keresztülrakta lábait, mint egy csibukozó arab és ujjaival köröket rajzolt maga elé a szőnyegen, miközben arca fájdalmas, szomorú jelleget öltött.

- Nagyon nagy baj az, kérem. Nagyon meg vagyok én károsítva. Ki nem bírja azt nekem pótolni senki.

- Dehogynem.

Marci felugrott, levette válláról a csíkos szeredást s kiöntötte tartalmát az urak elé az asztalra.

A képviselő és a doktor csodálkozva látták, hogy az egy halom reskontó.

A tébolyodott ember éktelen röhögéssel kezdett turkálni a papiroskák közt.

- Hihihü... Itt vannak egytől egyig. Igazi jó pénzt adtam értük. S ahol ni, nem lett semmi foganatja. Most már nekem az a kívánságom, hogy váltsa vissza ezeket a király olyan igazi jó pénzre, aminőt én adtam értük. Ezerötszáz forintom van bennük. Minden garas keserves verítékem.

Az öreg úr összeráncolta homlokát.

A doktor némán bólintott fejével, figyelmesen vizsgálva az őrült minden mozdulatát s boncolgatva érzelmeinek logikai összhangzatát, a halovány arcra a várakozás feszültsége volt lerajzolva s a fekete szemekben, melyek beesett üregeikből aggodalommal lesték az öreg úr vonásait, milyen benyomást olvashatnának belőlük.

Az öreg úr végre odalépett Marcihoz s beszélt hozzá a saját nyelvén:

- Megértettem jogos kívánságát. Majd intézkedem, édes atyámfia, hogy pénzét visszakapja az utolsó garasig; hanem csak egy feltétel alatt, és ezt jól megértse.

Marci egészen odavitte fülét a nagyságos úr szájához.

- Itt, látja ezt az urat, kend! Ennek az úrnak engedelmeskedni fog; most vele megy, és ott lakik nála, míg én nem hívom. Ha ez az úr, mikor megkérdezem, azt fogja mondani, hogy jól viseli magát, szófogadó, engedelmes, akkor én személyesen elmegyek őfelségéhez és visszaváltatom vadbankóit igazi pénzre. Különben bottal ütheti a nyomát.

A félkegyelmű ember ujjongni, toporzékolni, ugrálni kezdett örömében, mint a vadállat, azután pedig egyszerre megint elkomolyodott, félénken húzódott egy szögletbe és összezsugorodott ott, mint egy óriási gombolyag, mintha mondta volna, hogy olyan engedelmes lesz, mint az eb.

Az orvos maga után intette Marcit, ki teljes odaadással hagyta magát vezettetni a zajos utcákon keresztül abba a nagy temetőbe, hova az eleven halottakat szokás vinni, a - Lipótmezőre.

*

Ezer poéta énekelte meg a szerelmet s mégsem mondtak el róla mindent. Olyan téma az, mint a mesebeli obsitos katona kulacsa, amelyből mindig ittak, mégis mindig maradt benne.

Elnevezték a szerelmet mennynek, pokolnak, boldogságnak, kárhozatnak, örömnek, fájdalomnak; kiki a maga gusztusa szerint.

Ezer könyv beszél felőle ezer csodás mesét, mindenik mese másféle: a nagy hadvezérek kardját szerelmes szemek mozgatták, a bűvös hangú költők ajkára édes csók csalta a szavakat, miken most lelkesülünk, a komoly történelem eseményeit szép asszonyok hajszálai kötik össze; mindenütt ott van nyoma a szerelem kezének.

A beszélyírónak nem kötelessége kisütni, hogy mi hát az a szerelem, hadd maradjon valami kisütni-való az unokája unokájának is. Nekünk semmi közünk hozzá. Hadd legyen a szerelem akármi. Aztán hiába is beszélnék ám kelmeteknek az én tapasztalataimról, amikbe úgy öntudatlanul imitt-amott beleütődtem, nem érnek azok egy ütet taplót sem; mert úgy van az ember a szerelemhistóriával, hogy mit ma B-nek néz benne, azt már másnap valóságos A-nak látja. Ezért fölösleges abba a beszélyírónak avatkozni, hadd beszéljen arról a filozófus: arra úgysem hallgat senki.

Bizony, kedves atyámfiai, kiknek fejét telebeszélte a szószékről tisztelendő plébános úr egész éven át istenes nemes érzelmek leírásával, melyből úgy félálomban hallottak is egyetmást, s melyek közt első helyen figurált a Péterfillér-osztogatás, meg a keresztény jámborság, amik természetesen mind nagyon jó dolgok, én azt mondom egész komolyan, hogy sok nemes érzelem van még a világon, amiről kendteknek sohasem beszélt a pap: ilyen nemes érzelem a szerelem.

Azért unalmaskodom pedig a kedves tisztelendő úr prédikációjának felemlítésével, mert már egyszer jómagam is hallottam faluhelyen egy prédikációt, melyben a szerelem vétek gyanánt volt bélyegezve.

Nem vétek az, barátom, hanem olyan, mint az imádság, s bátran kimondom, ha mindjárt agyonbotlik is benne a plébános úr, hogy aki nemesen szeret, legközelebb áll az Istenhez.

S most már oda jutottam, ahova nem akartam, tudniillik elkaptam unokáim unokái elől azt a felfedezést, hogy a szerelem egy darab az istenből. No, de nem mondhatják, mint Nagy Sándor az apjának, hogy semmi hódítanivalót nem hagytam nekik. Ott van, meghagyom nekik a perpetuum mobilét, mert már arra akár szavamat adom, hogy nem én találom fel.

De hát nem is kívánom felette nagyon az örök mozdonyt sem, mert attól félek, hogy valami vénasszony »nyelvének« képében tálalja elénk a huszadik század ezt az elérhetlen találmányt.

Pedig ettől mentsen meg az Isten.

Ezer burkus kard tíz év alatt nem csinál annyi sebet, mint egy ilyen vén szerszám egy óra alatt.

Ott sírdogál a szoba egyik szögletében Fodros Katica; szemhéjai, mintha piros pántlikával volnának beszegve, lehajlott feje, mintha szomorúfűz lombja lenne; mellette pedig ott ül a falócán Erzse néni, mellesleg fonással ügyesbajoskodván, azért mondom, mellesleg, mert a fő mulatsága, mikor nyelvével a kendert nem nyálazza, abban áll, hogy egy kis beszéddel fűszerezi a jó falusi nyugalmat.

- Bizony, édes kincsem, akármit mondjon, a herkópáternek sem hiszem én, hogy Péter az apád után kóborogjon. Na, csak nem jó járatban van az a fiú. Eb a lelke ennek a fiatalságnak, amennyit lát annyit szeret, ahogy a nótában van.

Egyet perdül az orsó. Erzse néni lélegzetet vesz, aztán folytatja, míg a kislány zokogása egyre fuldoklóbbá növekszik.

- Egy hónapja már, hogy szegény szerencsétlen apádat elindult felkeresni, azaz mondta, hogy elmegy s felkeresi, mert amondója vagyok, édes húgom, hogy annak a kamasznak kisebb gondja is nagyobb a te bolond apád feltalálásánál.

- Ah! Miért mondja azt, kedves néném?

- Azért, mert mi a mennydörgős ménkőnek neki az a félkegyelmű vén ember. Itt üljön tehernek a nyakatokon, tetejébe ültessétek annak a falat kenyérnek, amit kezetek munkájával napszámban kerestek az anyáddal.

- De mikor ő nekem mégis apám, ha az isten meg is látogatta.

- Neked az, de neki sem inge, sem gallérja. Kivesztek már azok a mesebeli emberek, édes lányom, akik könyörületesek voltak ügyefogyott felebarátjaik iránt.

- De hát hol van akkor Péter?

- Hogy hol-e? Oh, te ártatlan mamlasz leány te, hát hova megy az ilyen legényember! Egy kis régi ismeretség, melyre mint a melegített káposztára, étvágyat kapott. Jól tudom én, hol van. Hát hol volna? Ott szolgálgatott azelőtt a Duna melletti falukban, ott hagyott valami bogárszemű szeretőt, kit most egyszerre kedve szottyan meglátogatni. Fogja magát, egyet hazudik az itteni kedvesének, felszedi a sátorfát és ott reked. Régi történet ez már nagyon. Hát te még ezt sem tudod? Oh, te kis csigabiga!

A kis csigabiga eltakarta arcát kötényével s egyik kezét szívéhez szorította, hogy meg ne repedjen. A kis csigabiga körülbelül úgy érezte magát, mint az igazi csiga, ha szentségtelen láb megtapodja, széttöri azt a hajlékot, amelyen belül otthon van. Már most mit csináljon fedél nélkül? Ki építi azt fel újra?

- Szentséges isten, mitévő leszek? Érzem, hogy meg kell halnom.

- De már azt a bolondot csak nem teszed. Férjhez mégy máshoz, a bíró fiához.

- Nem, ebben az életben.

- Hát akkor megmaradsz vénlánynak, míg pártádat lassankint be nem fogja a penész.

A kislány fájdalmas szorongatást érzett a szíve körül, mintha valami kemény vasmarok összeszorította volna ezt a kis nyughatatlan jószágot, mely a szorítás dacára is rohamosan ugrált ide-oda. Azután, mint a megsebzett vad, mely véres sebével a rengetegbe menekül, kifutott a kertbe, hogy fájdalmát ott a fűzfák sűrű lombjai közt rejtse el a kíváncsiak előtt.

Mintha bizony a fájdalmat eltakarhatná a fűzfák lombja, mintha bizony enyhítené azt a magány, mely olyan, mint a nagyító üveg: kétszer akkorának láttatja a fájdalmat vagy örömet, mint aminő, mert a képzelet az események fotográfiájának rámáját mindig kijjebb tolja.

Ha fájdalmatok van, ne vigyétek azt a magányba, hanem járjatok vele az emberek között. Azok is szenvednek egytől-egyig. A mások szenvedése meghalványítja a tiéteket, mert a búbánat is olyan, mint a festék: ha idegen festékkel keverik össze, egészen új szín lesz.

Kinn a kertben magára maradt fájdalmával; úgy tetszett neki, mintha a fényes nap egy nagy fekete éjjé és az összes mindenség egy nagy gombolyaggá törpülne össze s mozdulna ki helyéből, hogy aztán szétmállva, óriási darabokban szakadjon le az ő lázasan dobogó keblére.

- Istenem... én istenem... mikor oly nagyon... oly nagyon szeretem.

És behunyta szemeit, odaszorítván mindkét kezét szíve tájékára. Hadd szakadjon rá most az összes mindenség. Nem fog az neki most már fájni.

Hanem aztán megint csak felnyíltak a nagy epedő, könnyes szemek, a fekete éjszakán keresztül odavilágított lelkébe egy mesésen ragyogó tűzoszlop - a hit.

Kati térdre ereszkedett s odanézett a derült arcú mennyboltra mereven, némán. De a lelkébe be volt írva ez a gondolat:

- Istenem, aki a virágot alkottad, harmatot, esőt is adsz annak, hogy kinyílhasson, miért oltottad volna az emberi szívbe a szerelmet, ha annak táplálékot is nem adnál a viszontszerelemben?

Félóra múlva már megzendült a dal Erzse néniék kertjében, szomorú, bánatos hangon, mely azonban lassankint vidorabbá olvadt:

»Nem bánkódom, minek is bánkódnám?...
Jó az isten, majd gondot visel rám.«

A nép egyszerű leánya éneklé azt a dalt, melyhez a vallásos hit alkotta a szöveget s a sejtelemszerű szerelmi remény a dallamot.

És a remény nem volt hasztalan.

Alighogy elhangzott a dal a kertben, a kerítés mellett egy másik dal zendült meg, idegen, kellemetlen melódiájú história: van benne valami félig megható, félig szomorú, félig nevetséges. A »Gotterhalte...«

Vitéz Mókus Tamás ottlétét jelenté a »huszárzsoltár«; már amint a faluban ez a katonavilágból hozott emlék bemutatva lett. No, az igaz, hogy nem nagy »Eroberung«-ot csinált vele »Tomcsi huszár«, tíz álló esztendeig egy árva lélek sem akadt, aki eltanulta volna tőle: hanem az azért nagyon jó dolog, ha a »kvalifikáltabb« embernek »extra« nótája van, amibe bele nem bődülhet az a sok »sült paraszt«.

Tomcsi bácsi sohasem énekelt mást, mint a »Gotterhalté«-t. Mindig ezt az egy nótát dúdolgatta, ezen szomorkodott, vigadott, táncolt. Azt hitte a derék ember, hogy ez így »nobel«; mert hát a huszár semmit sem tesz hiába, sőt ha hiába tesz is egyet-mást, az is »valamiért« van, abból az egyszerű okból, mert a huszár teszi.

Ilyen nagy ember a huszár.

Hanem azt mégis nagyon restellte Tomcsi bácsi, hogy a »karaktert« nem lehetett úgy fenntartani mostani hivatalában, már hogy tudniillik ő volt a falu »gyalogpostása«. Szép hivatal, meglehetős állás, az ember hébe-hóba jó napot is csinálhat magának mellette, hanem az mégis rettentően derogál, hogy aki teljes életében lovas ember volt, annak most a hivatalos titulusában benne legyen a »gyalog« szó. Ez már nagy »dehonestáció«. Be is adott a tanácshoz egy »alázatos instanciát«, hogy hát hiszen szívesen eljár ő gyalog is, hanem azért hadd legyen az ő neve mégis »lovas-postás«. Az isten megáldja a nemes községet, ha ezzel az egy szóval »emberré« csinálja.

A nagy »privilégium« természetesen megadatott, s Tamás bácsi azóta önérzettel postáskodik, hordva szorgalmatosan a sok hivatalos és kifizetetlen katona-levelet.

Tamás huszárnak már nagy praxisa van az ilyenekben. Mindig a tetejéről találja el, mi van a levelekben. Ahon ni, itt ez a nyomtatott história meghívás bálra a jegyző úrék számára, ez a másik sima levél pedig a Pista jurátustól van Eperjesről: pénzt kér benne a lurkó. Ez a nagy itatós borítékú csomag már hivatalos levél, alkalmasint az újoncozás tárgyában. Hanem bármilyen okos ember volt is az ex-huszár, azt az egyet mégsem tudta kitalálni, hogy hát abban a levélben mi lehet, amely »Fodros Katalinnak« volt címezve Pestről.

- Kerülj csak errébb, édes húgom! - kiáltott a lányra. - Levelet hoztam. No, no, ne ijedj meg, piros a pecsétje.

Katinak úgy reszketett kezében a levél! Alig bírta széttörni a piros pecsétet.

- Ah, a Péter írása...

És fülig pirult utána, azután, mint a megijedt zerge, eliramodott a kert sűrűjébe, otthagyva Tamás bácsit, ki csak úgy félbajsza alól eldörmögte:

- Hm... no jól van. Ezzel most csak holnap fog lehetni okosan beszélni.

Az okos beszéd alatt értette, hogy a hivatalos járadékot a levélhozatalért, t. i. a félmesszely »gugyit« csak holnap fogja meginni.

Kati nagy zavarba jött, kivel olvastatja fel magának a levelet, miután ő maga nem tanulta azt a bolondos mesterséget. Talán a jegyző úrral, vagy talán a tiszteletessel. Oh, nem - azok kinevetnék, azok nem értik, mit jelent az, hogy Péter levelet írt. A tiszteletes úr ezt is olyan unalmas hangon olvasná, mint a prédikációt, a nótárius uramnak pedig mindenik szaváról leérzik a borszag. Nem, nem. A Péter levelét ne olvassa fel egyik sem. Majd elmegy ő azzal a harmadik faluba, a tiszttartó úr kisasszonyaihoz, azoknak is van kedvesök, azok talán úgy olvassák el a Péter levelét, ahogy kell, amint ő olvasná fel, ha tudna hozzá, amint azt Péter kigondolta.

És a szép tiszttartó-kisasszony csakugyan el is olvasta érzékeny meleg hangon, amint következett:

»Kedves jó szeretőm, Kata!«

Kívánom, hogy ezen levelem jó egészségben találjon nemcsak tégedet, hanem kegyelmeteket is, Boris néném és Erzse néném.

Ott hagytuk el egymást, galambom, mikor könnyeidet látva, miket apád elveszte fölött hullattál, megesküdtem, hogy elmegyek s vissza sem jövök addig, míg őt meg nem találom, vagy róla biztos hírt nem hozhatok, habár az óperenciákon túl is legyen őkegyelme.

Sok kérdezősködésem- és kutatásomra isten kegyelméből és jó emberek utasításából Budapestre vetődtem utána. Azt mondták, oda ment Marci bácsi király őfelségéhez. Pest nagy város, nem olyan könnyű megtalálni valakit, mint Kozákfalván; nekem is hasztalan volt minden utánjárásom, minden kérdezősködésem, hiába tudakozódtam fűtől, fától: nem láttak-e ilyen meg olyan embert?... De nem ám! A nagyvárosi ember mind olyan, mintha vak és siket volna; mintha csak azért lenne szeme, hogy meg ne lássa vele a mások baját, és azért lenne füle, hogy legyen a kezével mit bedugni, mikor segélynyújtásra kérik a kezet. Utoljára is egy tudós öreg kofaasszony azt tanácsolta, hogy hirdettessem ki az újságban, ha nem látta-e valaki Marci bácsit? Aki látta és biztos hírt tud mondani felőle, az keressen fel engem naponkint reggeli 5 órától 6 óráig a lutheránus templom lépcsőzetén: jutalma két kemény tallér. - Fel is kerestem nyomban egy bolondos újságcsinálót, aki egy öl fa felvágásáért betette újságába mindezt szóról szóra. És csakugyan lett foganatja, mert harmadnapra, midőn ott pipáztam az egyház lépcsőzetén, egy úri hintó állott meg előttem s egy alacsony öreg úr lépett ki belőle.

- Te kozákfalusi vagy, ugye?

- Igenis, kérem alásan. Sós Péternek hínak. Hát az úr ugyan kicsoda, ha meg nem sérteném?

- Engem meg Szent-Tamássy Miklósnak neveznek.

Hirtelen lekaptam kalapomat fejemről. Földesurunkat és követünket még sose láttam így színről színre, s elfogott a félelem, mikor meggondoltam, hogy olyan nagy úrral esik most beszédem, kinek hetven falu termi az asztalravalóját.

- Hát Fodros Marcit keresed? - kérdé jóságosan. - No, öcsém, elnyertem a két tallérodat. Én tudom hol van, hanem előbb az a kérdés, minek keresed. Hm. No, majd elmondod! Mit csinál a kis Kati lány?

- Hát ösmeri őt, nagyságos uram?

- Nagyon, édes fiam. Nagyon ösmerem, de most ülj oda a bakra a kocsis mellé.

Azután elhajtattunk egy nagy palotába, ott behítt szobájába és azt mondta:

- Beszéld el, fiam Péter, mi járatban vagy?

Én azután elmondtam szögről-végről a te édesanyád őkegyelmének bánatát, vándorlásomat, egyszóval mindent, hogy kerültem ide, mit tanácsolt a kofa stb.

A nagyságos úr türelemmel hallgatott végig.

- No, derék gyerek vagy, Péter. Látom, megérdemled azt a szép leányt. Nagyon jól van. Most itt maradsz nálam egy pár hónapig. Azután elviszlek benneteket haza. Ne félj semmit. Az öreg Marciból még faragunk valamit. Csak várj türelemmel... Nos, tudnál-e inas lenni?

- Tudnék biz én, nagyságos uram, mert már voltam az kisebb koromban az esperesnél.

- Annál jobb. Reggel majd szabatok rád libériát. Addig is töltsd meg fiam a csibukomat.

És azóta, édes Katám, itt szolgálok Szent-Tamássy őnagyságának. Hála istennek, jól megy a sorom, csak egy nagy híja van életemnek, hogy tőled távol vagyok; de jó az Isten, hiszem, majd csak haza segít. A nagyságos úr ma sokat kérdezősködött felőletek. Mennyi földetek volt? Kinek adtátok el? - Én őszintén elmondtam, hogy a ház az árendás kezére jutott, a földeket pedig kit ennek, kit amannak adtátok el. Az uraság mindent papirosra jegyzett. Nem tudom, mit akarhat.

Oh, én kedves mátkám, ha tudnád mennyire szeretlek, ha láttad volna ezt az én egyszerű szívemet, milyen nagyon dobogott, mikor az uraság ezek után imígyen szólott:

- No, nemsokára meglátjuk Katát. Két hónap múlva meglátjuk.

Alig várom azt a napot: már ki is számítottam magamban, hogy még hatvanszor kell addig kisuvixolni a nagyságos úr csizmáját; a hatvanegyedik suvixolást már Kozákfalván végezem veled együtt - ha még hű maradtál hozzám:

holtig szerető Péteredhez.«

...

Hosszú volt a levél. Kati alig bírta könnyeit tartani, s nem egyszer vette szemeihez a kötény csücskét, mígnem a legutolsó soroknál már meg nem állhatta, hogy hangos fuldokló zokogásban ne törjön ki, folytonosan rebegve:

- Ha hű maradtam-e hozzá?

Lassan fogyott a hatvan nap. Pedig de nehezen várta Kati is. Ő is csinált magának olyan paraszt kalendáriumot, mint Péter. Neki százhússzor kell megfejni a »Csillag« tehenet. Nagyobb szám, mint a Péter suvixolása; de hát azért ő mégis boldogabb, mint Péter, mert ő a várakozás rovásáról két számot farag le naponkint, míg Péter csak egyet.

De hátha hamarább jönnek. A tiszttartó-kisasszony azt mondta, hogy már negyven nap múlva végződik be az országgyűlés. A követek mind hazajönnek. A nagyságos urat is hazavárják. Új választás lesz. Megint lesz jobboldal, baloldal, részeg paraszt, bevert fejű kortes, dupla icce, dupla kréta, dupla életboldogság. A nagyméltóságú urak megint lejönnek váraikból és megsüvegelik a felséges népet, aki felségesen hagyja magát bolonddá tenni. Beszélni fognak neki a »józan« politikáról, hanem lerészegítik előbb, mondani fognak előttük dörgedelmes hazafiúi frázisokat, amiből azok persze nem fognak érteni egy betűt sem, de azért nagy, kidülledt, álmos szemük élénken fogja tolmácsolni a hatást, és rekedt, örökké szomjúhozó torkuk a riadalmas »éljent«.

A kozákfalvi választókerület ugyan nem tartozik azok közé, mert itt derék két jelölt szokott állani egymással szemben: - az öreg Szent-Tamássy Miklós és Báró Csontlaky Árpád. Méltó vetélytársak, valódi népszerű, nagyeszű férfiak. Három év előtt az igaz, hogy Szent-Tamássy győzött, de csak négy szavazattal, úgyhogy most az új választásnál egészen kétes a diadal. Az már régen ki van csinálva köztük, hogy egyikük sem fog korteskedni, nem fogja demoralizálni a népet, furfangot, ravaszságot nem használ, hanem mindenik tisztán, szabadon engedi nyilvánulni a közvéleményt. Hadd legyen már egyszer úr az is a saját házában. Aki pedig a közvéleményt megmásítani igyekeznék, az fizessen az írói segélyegyletbe húszezer forintot. Lássanak már olyan korteskedést is az újságírók, amin nem fognak megbotránkozni.

Azonban térjünk vissza Katához, ki nagy nehezen mégiscsak leőrlé az idő garatján a napokat. Szép vasárnap délután volt. Az emberek falusi szokás szerint kinn ültek házaik előtt, mikor az Erzsiék háza előtt (hol férje szerencsétlen sorsa óta egyszersmind Boris lakott gyermekeivel, mert a pásztor-lakból kénytelenek voltak lábukat kihúzni) fényes úri hintó állott meg, melynek bakjáról nyalka legény ugrott le legelőbb, és leemelt sapkával nyitotta meg a hintó üvegajtaját a kiszállók előtt.

Nagyságos Szent-Tamássy Miklós úr szállott le és egy abaposztóba öltözött öreg ember.

A falusiak kíváncsian tekintettek oda, s nem egy hagyta ott a földből összevert előpadot, hogy a kocsihoz ballagjon, meglátni valamit, csakhogy már akkor a jöttek egészen eltűntek bent az udvarban, csak a rácson keresztül lehetett utánok nézni.

Az özvegyasszony házát egy nagy komondor őrizte, angolos flegmával dőlve végig az összevissza-vagdosott küszöbön. Nagyot, mérgeset mordult a fekete kabátok láttára, mintha ő is tudná a törvényes praxist, hogy a paraszt portán megjelenő fekete kaputrokkok nem jelenthetnek egyebet, mint egzekúciót: azután mintha feltette volna magában, hogy bánja is ő, miatta ugyan csinálhatnak akármit, ő bizony ellene nem szegül az alkotmányos rendnek, nagy álmosan behunyta mind a két szemét, hogy legalább ne lássa, mikor keresztül lépik, s ne legyen kénytelen a kutya-alapszabályok értelmében beleharapni valamelyiknek a lábszárába. Hanem mikor aztán közelebb jöttek és megütötte orrát a régi ismeretes szag, felugrott vihogva s farkcsóváló szalonmodorban egyenesen odaugrott a kék abaposztós ember nyakába.

- Csiba te... Zagyva te... Hogy a kő üssön meg! No, no... Ugye rám ismertél?

Aztán mintha attól félne a nagyságos úr is, a kék posztós ember is, hogy ez menten belekezd valami hosszú üdvözlő kutyaszónoklatba (nyilván hozzá lehetett szokva az utóbbi), sietve otthagyták a küszöbnél, kitérve minden élénkebb ováció elől, léptek be a pitvarba, hová a szobából szemben velök megnyílt a szíjon-járó ajtó, melyben Boris asszony halavány szenvedő arca jelent meg.

- Édes jó anyjukom! - kiáltott fel az öreg ember, neje nyakába borulva. - Élsz-e még, szegény öregem.

Boris asszony egészen néma maradt örömében, még gondolkozni sem bírt; csak nagysokára, mikor már vége volt az ölelésnek, nézte végig Marcit.

Oh, csakugyan nem álom, Marci az. Az egykori Fodros Marci, azzal a különbséggel, hogy most már ősz haj árnyékolja be értelmes, nyugodt homlokát és szemeiben valami átérzett hosszú szenvedés tükröződik vissza; ami tűz volt bennök azelőtt, az most valami melankolikus szelídség, valami áhítat.

Ezalatt előkerültek a faluból gyermekei, az öreg öröme mindig újra kezdődik, csak Kati nincs még ott, mert amint az udvaron megpillantja a nyalka Pétert, kit oly nehezen várt, úgy megijedt megérkezésétől, hogy rögtön visszaszaladt s csak néhány perc múlva mert előjönni szűziesen kipirult arccal és ingadozó léptekkel. Természetes, hogy Pétert meg sem látta, hanem egyenesen az apja karjaiba futott.

...Ami meg van írva hihetetlen mesékben, mindaz beteljesedett itt, feltámadt az eleven halott, visszakerült a férj, a családapa, a szerető legény...

Mégis van hát odafenn az égben isten, ki a szegény ember szenvedéseit összeszámítja, megelégli és azt mondja: »eleget bűnhődtél már: élj megint.« Van még isten, aki mindent valamiért tesz, aki nagy, mikor büntet, de még nagyobb, mikor jutalmaz, kinek senki sem oly nagy, hogy földre ne tiporhassa és senki sem oly kicsiny, hogy föl ne emelhesse...

Boris asszony térdre borult, összetette kezeit és azt rebegte:

- Bocsásd meg nekem, hogy kételkedtem benned, Uram!

Egy hang sem jött ajkára sokáig senkinek, az öreg Marci mereven állott ott, csak a szemei jártak körüskörül; Péternek egy könny játszott szemeiben, a nagyságos úr odatámaszkodott egy padlásra vezető füstös létrához és úgy mutatta, mintha őt egy cseppet sem érdekelné ez a dolog, hanem a szivara, az sehogy sem akart égni; gondolom: ez volt a legnagyobb gondja.

De nem sokáig hagyták őnagyságát nyugodtan.

Boris odacsúszott térdein hozzá (mi előtt szeretett volna meg is hátrálni, ha ebben meg nem gátolja a fal) és nézett, nézett rája hosszasan, a szája is megmozdult, de azért nem mondott semmit.

Az öreg úr nagyot biccentett fejével, mintha mondta volna:

- Értem... igenis értem, csak nem kell okoskodni.

Azután Marci lépett oda, nagy nyugalommal megsimítva ősz haját.

- Nagyságos uram! Amit nagyságod velem tett, azt nem lehet megköszönni. Az több. Én érzem azt, én tudom azt, hogy az mennyi. De nem beszélek felőle.

És nem is beszélt. Olyan némán nézett ki a konyhaajtón keresztül az égre, mintha csak azt akarta volna kieszelni, hogy lesz-e reggelre eső, mintha egyéb sem feküdnék a szívén, csak az, hogy ott kinn a kendere megázzék egy kicsit.

Pedig bizony el volt érzékenyülve ő is, az öreg nagyságos úr is, ki csak nagynehezen bírt beleesni óhajtott nyugalmába.

- Keljen fel, jó asszony! Aztán jöjjenek utánam mindnyájan, te Péter, te pedig elvezetsz a Marci volt házához. Merre van?

Marci önkéntelen sóhajtott.

- A falu túlsó szélén. Egy kicsit messze lesz gyalog.

- Nem tesz semmit. Menjünk.

Útközben mindinkább többen csatlakoztak a menethez. Az emberek üdvözölték, ki Marcit, ki Pétert. »No, csakhogy megjöttél, keresztfiam öcsém; ejnye no, de jó az Isten, hogy hazavezérelte kelmedet, édes komámuram, kedves sógor uram« stb.

Kisvártatva elértek a házhoz, szép fehérre ki volt meszelve, a zsaluk csinos zöld színűre festve, mindenütt javítás, tatarozás nyomai. A nagy gesztenyefa a ház előtt oly barátságosan integetett lombjaival régi gazdái felé, mintha suttogta volna: ...«Hozott isten! Jöjjetek ide ülni, alám, ahol az öregapátok pihent...«

Marci megint sóhajtott. »Minek volt az most idejönni? Bánatot keresni az örömben?«

A nagyságos úr észrevette a sóhajtást s ráütött a vállára.

- Soha semmi sincs elveszve egészen, hallja kend Marci! A sóhajtás senkit sem gazdagított meg, hallja kend! Dolgozni kell az embernek, nem sóhajtozni, hallja kendtek! Te pedig nyiss be, Péter.

- Nem lehet oda benyitni, kérem alásan - magyarázta egy odaérkezett szomszédasszony - be van az a ház zárva már egy hónap óta. Jó ideje egy ispán-féle ember jött az árendáshoz és megvette tőle; azóta kijavíttatta, meg amint halljuk, rendre vásárolgatta a Marci komám régi földjeit is.

Szent-Tamássy bosszúsan csitítgatá a fecsegési talentummal bőven megáldott vászoncselédet, hanem az nagyon jól megmagyarázhatta a képviselő úr harmadévi programjából a szabadszólási jogot, s ott folytatta, ahol elhagyta.

- Úgy beszélik, hogy annak a híres Ugrik Borbála apácának vették meg az esztergomi barátok. Az jön ide lakni az új fundusra. Jaj, kérem alásan nagyon furcsa, szép történet az. Nem tetszett látni lefestve a képes könyvben?

Szent-Tamássy úgy tett, mintha gondolkoznék egy ideig, aztán belenyúlt a zsebébe és kivett onnan egy kulcsot, mellyel egész könnyedén nyitotta ki a fehér ház ajtaját.

- Jöjjön kegyelmetek utánam!

Marciék némán haladtak az uraság után, mindenki a másik arcára nézett, mintha abból szeretné kiolvasni, hogy »mi lesz itten«?

A pitvar is tiszta volt, falai teleaggatva mindennemű konyhaeszközzel, szép virágos porcelántányérok, vasfazekak, tepsik, serpenyők, reszelő, hurkatöltő, vasaló stb. stb. szokásos rendben voltak elhelyezve.

Hát még bent a szobában!

Ott aztán volt mit megnézni. A tornyos nyoszolya megrakva újdonatúj dunyhákkal, a régi ócska lóca helyén takaros karospad állott, mellette nagy tulipános láda, kinyitva teliden-tele asszonyi ruhával. Gyolcsszoknyák, olajos kendők, csipkés ingvállak egész özöne. Vajon kié lehet mindez a töméntelen gazdagság?

A nagyságos úr egy futó pillantást vetett a szobán végig, aztán odalépett Marcihoz. Egy fél fejjel magasabbnak látszott, mint máskor, az arca át volt szellemülve, a szeme villogott, hangja dörgőnek tűnt fel.

- Hallja kend, Fodros Marci! Mikor én gyógyíttatni kezdtem, elhatároztam, hogy ha az Úristen visszaadja kendnek legdrágább kincsét: józan, ép eszét, én a földi birtokát adom vissza, hogy így »egész« ember lehessen.

A nagyságos úr egy összehajtott írást húzott ki zsebéből.

- Itt van az okmány, melyben visszavásároltatik a kend nevére minden előbbi jószága. Én gondoskodtam, hogy az a telekkönyvben is kendre legyen kebelezve. Minden rendben van. Nekem ne köszönjön semmit. Legyen áldott az Úr neve, ki segítségemre volt e cselekedetben.

Aztán egy könnyed mozdulattal leparancsolván a keletkezőbe indult hálálkodást, a tetszhalottként megmeredve álló Marcit kezén fogva, odavonszolá az ablakhoz.

- Jöjjetek ide, gyermekeim, mindnyájan. Komoly dolog az, amit mondani fogok. Sohase feledjétek el ezt a percet. Emlékezzetek rá örökké, amit az öreg Szent-Tamássy mondott, mikor ezt a képet mutatta nektek.

A tükör felett a régi Krisztus-kép helyén nagy aranyos ráma függött, de a ráma üvege alatt nem volt semmi ábrázolat sem az új testamentomból, sem a históriából, hanem volt ahelyett egy csupa reskontócédulából kirakott »M« betű. Mementó.

- Ide nézzetek!

Szent-Tamássy érezte Marci kezének remegését a magáéban: odatekintett az arcára, az sápadt volt, mintha a visszaemlékezés krétával mázolta volna rá a múlt eseményeket.

- Apátok sokszor el fogja mondani, mint került ebbe a szobába ez a kép. Akarom, hogy elmondja, s mikor a mi csontjaink már régen porladozni fognak, ti is elmondhassátok unokáitoknak. Nagyon szomorú történet az, gyermekeim: de van neki szép tanulsága. Ez a tanulság meg fog óvni attól, hogy hasztalan hiú ábrándok után kapkodjatok, hogy olyanok legyetek, mint a kecske, amely a festett káposztafej után ágaskodik. Gyermekeim! A szerencsét ne keressétek léha álmokban, üres mesékben, ne keressétek a levegőben, kincses házak titkos rejtekeiben. A szerencse nem ott van. A szerencsének lakása a »munka«. Csupán ott lehet megtalálni. Ezt mondta nektek az öreg Szent-Tamássy. Isten áldjon meg benneteket.

Az apró öreg úr meglóbázta botját maga körül, alkalmasint azért, hogy senki se közelíthessen hozzá, és gyors léptekkel futott ki a házból, csak a küszöbről fordult még vissza »egy szóra«.

- Az a ruha ott a ládában, mind a Katié. Neki ajándékozom. Hadd legyen menyasszonyi hozománya... A lakodalomból aztán ki ne felejtsenek valahogy... Péter derék fiú, megérdemli a lányt!

- Úgy legyen! - rebegé Marci és futott Szent-Tamássy után.

Csak az udvaron érte utol.

- No, mi kell? - förmedt az rá, bosszúsnak látszó arccal. - Tán ott feledtem valamit?

- Nem uram, hanem én feledtem el valamit. Elfeledtem megmondani, hogy annyi kegyelmet, annyi jóságot csak az úristentől lehet pirulás nélkül elfogadni ingyen. Nagyságos uram, érzem, hogy elestem... Nagyságod megtanított engem másodszor élni. Megtanított rá, hogy a boldogságnak édesanyja a munka. Ezzel egy nagy kincset adott örökbe. Dolgozni fogok. Ha elestem, hagyjon engem a magam erejéből felkelni. Az a tudat édesítheti csak meg hátralevő napjaimat, hogy magamtól keltem fel. Nagyságos úr! Nekem nem kell a ház, a birtok. Én így is elég gazdag vagyok, miért tenne »túlságos« gazdaggá?

Az öreg uraság megint a fejével biccentett, mintha megint mondta volna: »értem, igenis értem«, aztán nagy álmélkodással tetőtől talpig végignézte Fodros Marcit és azt mondta neki:

- Fodros Márton uram, menjen be kegyelmed előbb a kalapjáért, mert különben én is leveszem a magamét. Kegyelmeddel nem »dukál« föltett kalappal beszélni, kegyelmed derék ember, Fodros Márton uram: nyújtsa ide a kezét, hadd szorítsam meg.

És ezzel még gazdagabbá tette Fodros Marcit, még százszor gazdagabbá. Oh, az a kézszorítás több volt mindennél! Az öreg paraszt szíve csak úgy dagadozott a büszkeségtől...

- Tudom, édes barátom, hogy kegyelmed mit akar. Nagyon helyesen van. Hanem én is tudom, mit akarok. Egy szót sem többet, mert én csak kölcsön adom azt. Gyávaság volna visszautasítani. Nevelje abból gyermekeit úgy, hogy hasznos polgárai legyenek az országnak, s ha azokká válnak, az öreg Szent-Tamássy ő általok is leró egy csomót azon adósságból, mellyel viszont ő tartozik hazájának. Igenis... Az öreg Szent-Tamássy semmit sem tesz ingyen...

Azzal sietve ugrott a hintójába.

Az öreg paraszt megdicsőült arccal nézett utána.

- ...Mindent »ingyen«, de semmit sem »hiába«.

*

Ez az eset akkoriban nagy zajt csinált. A Szent-Tamássy párthívei dicsérték a nemes tettet, az ellenpártiak pedig ócsárolták, s egy ellenpárti lapban »Hallatlan vesztegetés« cím alatt jelent meg leírva az egész história, persze elferdítve olyanformán, hogy Szent-Tamássy egy egész féltelket vett meg egy parasztnak, hogy annak szavazata lehessen. Csontlaky embereinek egyike komoly hangon figyelmezteté a bárót, hogy Szent-Tamássy volt képviselő íme már elkezdte a korteskedést, ideje lesz előre rukkolni az írásba foglalt szerződéssel. A báró nem késett soká hozzáfogni a bizonyítékok beszerzéséhez, de képzelhetni mennyire csodálkozott, midőn Fodros Marciról megtudta, hogy a választók összeírása óta folytonosan az ő pártján van.

A báró menten magához hívatta Fodros Marcit és elbeszéltette vele az esetet, amint történt.

Márton gazda elmondta ezt szóról-szóra, vétek lett volna abból a történetből egy betűt is elhallgatni.

A báró mélyen meg volt hatva. Sokáig fel s alá járt a szobában, nagy magos homlokát egészen kiverte az izzadság.

»Ez már sok. Ilyen emberről fogalmam sem volt, aki maga csinálja magának a választókat!«

- És kend mégsem erre az emberre fog szavazni? - kérdé Marcitól.

- Igenis nem, méltóságos uram! Mert nekem más a meggyőződésem. Én már ezelőtt három esztendővel is, mikor szavazatom nem volt, a méltóságod pártján voltam szívemben, most már van szavazatom, tehát érvényesítem azt szívem meggyőződése szerint. Én azt hiszem, nem volnék méltó az Isten és Szent-Tamássy velem éreztetett nagy kegyelmére, ha másképp cselekednék. Én tudom, mi a becsület, méltóságos uram. Nem tekintem az embert, hanem az elvet.

A báró egyik csodálkozásból a másikba esett, előszedte a nadrágzsebéből a kezét és elkezdte vele dörzsölni a szemeit.

»Az ördögbe, benne vagyok a mesék országában...«

Azután morgott, dúlt, fúlt, végigjárta valamennyi szobáját, csapkodta az ajtókat és dünnyögött a foga között:

»Csupa óriások között járok... Az ott felülmúlni látszik a hitetlenséget... ez a paraszt meg szemembe mondja, hogy nem az embert tekinti bennem, hanem az elvet. És igaza van... Az a paraszt különb ember nálamnál... Én nem vagyok senki Szent-Tamássy mellett... Én csak az »elv« vagyok... korcsmai cégér... útmutató tábla, amelyre rá van mázolva garasos festékkel, hogy: »erre járnak - Bécsbe«.«

Aztán egyszerre kigyulladt a jéghideg márványarc, s furcsa bámulatos tűz ragyogott fel a szelíd kék szemekben.

»Miért ne tudnék nagy lenni én is?...«

Végighanyatlott egy kereveten és kezét izzó homlokára tapasztá.

»Hiszen ez a nép nekem is vér a véremből, test a testemből. Ami neki fáj, az nekem is fáj. Nekem is édes lesz érte élni. Csak őérte...«

A szoba falairól a híres ősapák arcképe olyan barátságosan látszottak integetni. A tükörrel szemben függő kuruc generális kezében megmozdulni látszott a súlyos buzogány. Pedig csak a napsugár reszketett rajta. Az a buzogány nem mozdul meg már többé...

Csontlaky Árpád felugrott és azt parancsolta, hogy fogjanak be.

Aztán felültette maga mellé jobb felül Fodros Marcit.

- Hajts Kis-Tarbóra!

A kocsis sehogy sem bírta felfogni, mit kereshet ott az ő ura, mikor ott ma ellene gyűléseznek az uraságok, egy hosszú kocsisor ment éppen az imént Kis-Tarbóra, mely okból ilyetén kérdést kockáztatott:

- Kis-Tarbóra, ahol Szent-Tamássy lakik?

- Éppen őhozzá.

- No, már ez istenúgyse, különös, - morgott a kocsis, egy oldaltekintettel az ülés mellé szúrt fokosra - aztán nekiereszté a gyeplőt. Ha már veszedelembe megyünk, hát legalább menjünk bele sebesen.

Szent-Tamássynál csakugyan pártértekezlet volt. Pártjának összes notabilitásai jelen voltak s sokakban nem kevés volt az aggodalom, hogy a Csontlaky-párt az utóbbi három év alatt nagyon megszaporodott. Csak maga a háziúr volt derült s részt sem vett a tanácskozásokban, miknek célja a Csontlaky-párt ellensúlyozására volt irányozva.

Hanem az általános meglepetést ő is osztá, midőn a komornyik báró Csontlaky Árpádot jelenté.

Mintha valami bomba esett volna le a nagy ebédlő közepére ebben a névben.

»Mit kereshet itt Csontlaky Árpád?«

Minden szem az ajtó felé fordult, melyen Csontlaky lépett be Fodros Marcival.

A háziúr előzékenyen ugrott fel, megszorítani a jött kezét.

- Isten hozott, Árpád!

Azután melegen kezet szorított Fodros Marcival.

- Hogy van kegyelmed? No csakhogy meglátogatott már valahára. Tessék leülni, foglalj helyet Árpád és gyújts rá! Itt a szivar!

- Köszönöm. Előbb egy kis végezni valóm van veled. Olvasd fel nekem kérlek a programodat! Akarom tudni jó-e?

- Kinek a pap, kinek a papné, édes barátom. Neked rossz, nekünk jó.

- Hadd halljam!

Szent-Tamássy kivett az asztalfiókból egy példányt nyomtatott programjából és átnyújtotta.

- Én ugyan nem értelek téged. Hanem az nem tesz semmit. Olvasd el, ha nincs terhedre.

Csontlaky figyelemmel olvasta át az elősorolt hazafias törekvéseket. Minden sor meleg volt a honszerelemtől...

...Lankadt kezeiből kicsúszott a földre a program, de ő még akkor is maga előtt vélte látni a lángoló sorokat. Mintha lenyomódtak volna a levegőbe azok az apró fekete betűk...

A báró nagy lélegzetet vett.

- Nagyon, nagyon jó... hanem...

- Megint nem értelek... - vágott közbe Szent-Tamássy.

- Hiányzik belőle valami.

Azután odamutatott Fodros Marcira.

- Ennek az embernek a történetéből nem tanultál meg semmit.

Szent-Tamássy csak azt restellte, hogy bot nincs kezében, mellyel nekisuhinthatna a levegőnek mint mindig, ha gondolkozik.

- Ah igen, igen... izé. Neked tökéletesen igazad van. Valami csakugyan nincs benne ebben a programban. Már tudom. Annak pedig nem szabad kimaradni...

Aztán ünnepélyes arccal fordult az egybegyűlt párthíveihez.

»Tisztelt polgártársak! A már elmondottakon kívül működésem még arra is ki fog terjedni, hogy a kormány törvényjavaslatot adjon be a »magyar királyi« lutri eltörlése iránt, mert ezen hamis játék, mely főleg az értelmetlen nép kizsákmányolását vonja maga után, nem fér össze sem az állam méltóságával, sem az állam céljával. Ha más országnak tetszik, ám lutrizzék tetszése szerint, hanem mi meg fogjuk igyekezni gátolni, hogy a magyar király nevét oly intézmény mellé írják cégérül, honnan még egy Szent-Tamássy Miklós is levakarná a magáét.«

Viharos éljen reszketteté meg a levegőt.

Az öreg Fodros Márton lekonyult fővel hallgatta a velős szavakat. »Uram, legyen meg a te akaratod... Én voltam az eszköz kezeidben, mellyel felnyitottad a bölcsek szemét... Én voltam a porszem, mely ledönti a sziklát. Köszönöm, én Uram, hogy mégis voltam valami.«

Báró Csontlaky elmélázó arccal nézte a paraszt nyugodt, áhítatos vonásait: - az egészen újjáteremtett embert.

«...Hogy dagadhat annak a szíve büszkeségtől, diadaltól, ki újjáteremté... Miért ne lehetne így újjáteremteni az egész nemzetet?« Az volna még csak óriási munka.

Szent-Tamássy ezalatt vidoran lépett a hatalmas ellenjelölthöz s férfiasan mondta neki:

- No, most már hadd hallom a te programodat is.

Az ellenséges pártvezér csendes komolysággal nézte vissza mosolygó arcát.

- Nekem már nincs programom.

- Nincsen? Hát hová tetted?

- Eldobtam egy szavazatért.

- Mi az ördögnek lesz az a szavazat? - kérdé Szent-Tamássy, még mindig bámulva.

- Od'adom neked.

A VÁRMEGYE RÓKÁJA

I. BEVEZETÉS

Régi történet már ez. Egészen más idők jártak, más emberek uralkodtak. Élő ember már alig emlékszik arra a boldog korra, mikor egy váltógaras volt a bor iccéje, mikor az volt a legjelesebb szónok, ki a legnagyobb bunkós bottal jött a megyegyűlésre, a legtekintélyesebb férfiú, kinek legkülönb tajtpipa lógott a szájában, s az tartatott a legszabadelvűbb hazafinak, aki legszebben fütyölte a Rákóczi-nótát.

Prókátorok nem nyúzták a világot; legfeljebb az volt a honoráriumok, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg ügyvédjét, a lutheránus azt mondta: Köszönöm barátom uram, legyünk per tu; - míg a kálvinista egyszerűen azon biztatással rótta le perköltségeit: »aztán hallja az úr, ha valami akar lenni a restóráción, csak nekem szóljon.« Finánc nem szaglált a magyar ember dohányzacskójában, végrehajtó nem garázdálkodott tízgarasos meghívásokkal; régi szolgabírák csak akkor hítták magukhoz a nemes embert, ha ebédet adtak.

Minden másképp volt. Az ország összes évi irodalmát meg lehetett olvasni nyolc garason a »Kassai kalendáriom«-ból, már t. i. aki olyan bolond volt, hogy nemcsak megvette, hanem tetejében még el is olvasta.

A vármegye hatalmasabb volt, mint az ország. A két kopott fejű oroszlán a megyeház homlokzatán olyan méltósággal bámult le erre a komisz Európára, mintha azon tűnődne, ugyan hány világrészt egyék meg früstökre...

Minden hirdette a megye hatalmát. A hajdú tarsolyára hímzett N. V. betűktől kezdve egész a székváros közepén emelkedő palotáig, melynek födeléről varjúsereg károg rémletesen, mintha fölolvasást tartana abbeli észleleteiről, hogy a legszebb, legmagasabb ház mindenütt a börtön; annak van legtöbb lakója.

A börtön deres és mogyorófa-bot jelvényei alatt összpontosult a társadalom fönnállásának logikája. Nem az emberek kedveért van a mogyorófa-pálca, hanem megfordítva, hogy a szolgabírónak nemes hevében legyen kin kitölteni mérgét. Ez volt az uralkodó vélemény, minélfogva külön büntető kódex volt minden egyes szolgabíró, ki ha unalmában rádiktáltatott az emberfiára olvasatlan huszonötöt, pipogya újságírók ki nem kürtölhették a lapokban. Először, mert nem is voltak lapok, de másodszor, ha lettek volna is, úgysem olvasta volna senki, aztán meg harmadszor... statárium neki, az akasztófáravalónak, ha a vármegye dolgába merné magát ártani.

Könyv, tudomány nem háborgatta álmainkat. Tudtunk mi mindent: nem volt már a világon semmi megtanulni valónk. Mert vagy arról beszél a bolondos ánglus ezer megírt könyvében, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban, és akkor fölösleges, vagy arról beszél, ami nincs benne, és akkor ostobaság. Tertium non datur. Ha pedig tudományos ember produkálásáról van szó - ott van Széchenyi Pista! Azzal tessék diskurálni. Gondolkozik az mindnyájunk helyett.

A haladás szót kiküszöbölte a »vis inertiae« a nemzet szótárából. Ismeretlen pogány mondat volt. Inkább nekitámaszkodunk az ellenkezőnek. Még a »Hármas Kis Tükör« bölcs összecsinálója is ilyeneket írt ékes karmenekben:

»N... vármegyében kell járni nagy sáron.«

Még én is úgy tanultam valaha. A tiszteletre méltó sár, melybe belefúlnak a haszontalan új eszmék, beleolvadt címerünkbe. Úgy néztük, mint megannyi aranyat. Jó volt az nekünk! Nem kell közlekedési út; mi az istennyilának? Magunk csak kivontatjuk magunkat parasztforsponttal a szomszéd faluig, hol egy valamirevaló tarokk-kompánia csak összetákolódik; idegen vármegyéből való ember meg hadd búsuljon rajta, mint jöjjön ide, ha - nem lehet.

Legalább nem akad ránk a német ebben az átkozott sárban.

És az igaz, hogy a német nem is akadt ránk, hanem ahelyett ide talált egy németnél is nagyobb hatalom, a »Liberalizmus«.

Az is úgy jött ide, hogy előbb megtanult röpülni.

...Világot borító szárnyait összecsapta fölöttünk, lehelete összevegyült a haza levegőjével, melyet ki magába szívott. Elkezdett beszélni mint a mákonyivó, soha nem hallott bolond, ábrándos eszmezagyvalékról, egyenlőségről, testvériségről. Fojtott lett a levegő, hogy elkezdett tőle köhögni a fél ország, mintha tüdővészben lenne.

Új tüdő kellett az új levegőhöz! Az ország kivedleni indult régi bőréből, nem várva be, míg erővel lehámozza róla az idő.

A megyeháza most is ott állott ugyan, hol előbb, a zsinóros hajdú most is oly begyesen lépkedett előtte, mint hajdan, a szolgabíró dohányzacskójának sallangja csak oly gavallérosan verdeste tekintetes lábszárait, mint régente, a feneketlen sár is ott lotyogott az utakon, a deres szintén megmaradt kevélykedni a vármegyeház udvarán, s a főjegyzői kalamárisban is ott álmodott a tintába száradt toll azokról a gyűlésekről, miken mindig azt határozták, hogy majd határozni fognak; - de a bolondos korszak ezek háta mögött új erkölcsöt teremtett, s mint mikor a földbe ültetett krumpli föltolja magát a rohadásba átment ősanyagból, az emberek kezdtek meg nem férni egymással.

Az volt kifogása egyiknek a másik ellen, hogy nem liberális.

Liberalizmus!

Tudta is azt még akkor valaki, mi az! Aki tudta, az is elfelejthette. Hiszen olyan régen volt már, mikor a »Libertas« föliratú zászlókat csókolta a hazai levegő. Az a torony is csak düledék már, amelyiken lobogtak!

Csak úgy derengett még akkor ez az eszme, mint a nyugtalanul alvók előtt a hajnal epedve várt szürkülete.

Aztán bajos dolog volt azt olvasni is, elhinni is mind, ami annak a bűbájos tündérasszonynak homlokára volt írva, kit »Egyenlőségnek« hívnak.

Ha akadtak udvarlói, bezzeg akadtak ócsárlói is.

És ezek az ócsárlók is kemény, szenvedélyes emberek voltak, kiket a megszokottság odaláncolt a mozdulatlan röghöz, melyről meg voltak győződve, hogy arany.

...Küzdeni a fél világ ellen lovagiasságból, becsületből, könnyelműségből, királyné szép szemének fölszárított könnycseppjeért, királynak kimondott kevély szaváért, annak van értelme, de az egyenlőségért, testvériségért harcolni, perorálni, az őrült eszeveszettség...

Így gondolkoztak a közönyösek, kiket a szép istenasszonyok meg nem szúrt ragyogó szempillantásával; de hát azok hogy gondolkoztak még, akik gyűlölték fényes homlokát...

»A világ vége közelít: a százados logikát halomra készülnek dönteni az új emberek!«

»Avagy logika az, ha midőn meglátja az ember maga mellett a meztelen koldust, ő is meztelenre vetkőzzék, hogy legyen egyenlőség, - vagy öleljen szívére minden földönfutót, odavarrva azt saját gallérjához osztályos atyafinak, hogy legyen testvériség.«

»Meg kell a fölfordulni akaró világot állítani. Hogy mert megmozdulni a semmirekellő anélkül, hogy engedelmet kért volna rá akár a fenséges palatinustól, akár a tekintetes karok- és rendektől.«

Sokan voltak, kik így gondolkoztak; először morogni, később küzdeni kezdve az új emberek ellen, akik folyton szaporodtak s nem kicsinyeltek semmi fegyvert. A nyers katona csak örül a diadalnak, a szellemharcos szomjúhozik utána.

Nem kell megmosolyogni e harcot azért, hogy sok tréfás, nevetséges és kevés hősies elem van benne: nagy és szent volt az, mint akármelyik.

Harci kürt nem lelkesítette, megdördült ágyú nem ösztökélte, kibontott zászló nem vezette, omló vérpatak bele nem bőszíté az ütközetbe ama jó táblabírákat, kikre előszeretettel fogtuk rá, hogy csak »toasztirozni« tudtak: hanem egy néma gondolat, mit akkor kimondani sem tudtak, csak csírájában hordtak szívök alatt, egy gondolat, mit az ösztön érlelt meg előbb s csak azután jegyezett el az észnek, gondolat, melyet nem ültetett, nem vetett senki, támadt, kikelt magától, mint az ősrengetegek virág-serege. Azokat ki ültette? ki parancsolta meg az őserdőnek, hogy egy időben soha nem látott színű, soha nem szagolt illatú virágokat hozzon...

...A virágok az anyaföld gondolatai - de hát a mi gondolataink kinek a virágai?...

A vármegye körirata sorba járta az ötvenegyet... A fehér és vörös tollasok döntő ütközetre készültek egymás ellen.

II. MIKOR A VÉN PRÓKÁTOR SZERELMES

És lőn, hogy az öreg Fogtőy Márton, aki legszájasabb prókátora volt a vármegyének s leghasznavehetőbb ócska ágyúja a pecsovicsoknak, mikor legjobban számítottak eszére, tudományára, szónoki tehetségére, egyszerre csak kezdett megbolondulni.

Hüm! Csak gyarló teremtés az ember mégis! A reális, egzakt irányból belemegy a regényességbe, mint valami törvényszéki írnok. Addig replikázik, allegál, egzekvál, licitál, likvidál, míg a legszendébb kliens úgy lefőzi két szép szem tüzes kacsintásával, hogy egyszerre elfelejt Corpus Jurist, telekkönyvi pátenst, kúriai döntvényt s nekimegy per analogiam a szent házasság bolondos aktusának, mely legföljebb annyiban bírhat érdekkel józan prókátor előtt, amennyiben leendő válópöröknek szokásos alapját képezi.

Nem tudni bizonyosan, az ember gondolkozó tehetsége szünetel-e akkor, az agyveleje zavarodik össze, vagy járványos betegség talán, mely néha öregeknél is jelentkezik, midőn egyszerre csak üresnek kezdi találni az »aktákkal« fölhalmozott »kancelláriát«, mely pedig olyan szűknek látszott azelőtt, hogy az amice Lupcsek »adjunktus« sem fért bele, hanem odakint volt köteles hálni a konyhában, Örzsi szolgáló kizárólagos terrénumán, amiért annak persze esze ágába sem jutott »birtokháborítási pört« kezdeni amice Lupcsek ellen; de míg üres, sivár, kietlenné lesz a kancellária, mint valami tudós feje, azalatt a szív megtelik holmi hóbortos, ábrándos vágyakkal, amik félig idea, félig semmi, félig hidegborzongatás, félig szívdobogás, félig eszeveszettség; a nagy, zsíros pörök aktáinak nyomatékos sorai között a legokosabb argumentumnál egyet fordul vele a világ, szétfoszlik betű, jog, tudomány, argumentum s egy szép barna lányarc mosolyog le mindenünnen. Az engedelmes »kalamus« kifordult a bágyadt kézből, a kopott perrendtartásban össze-vissza kuszálódnak a §-ok, semmire sem bír ráakadni, a végrehajtási kérvényt tévedésből rózsaszín papirosra írja, a pör stádiumai helyett a holdat jár nézegetni és morog, zúgolódik minduntalan, mintha azon bosszankodnék, miért nem marasztalhatja el az egész világot makacsságban?

Ez az első stádiuma a szerelemnek, mitől a prókátor annyira reszket, hogy nem meri azt magának bevallani, hanem más okát adja nyugtalanságának: komisz politikai időjárás... a liberálisok ütik a vasat... a keményfejű Nagy Pál szörnyen terjeszkedik... szűkmarkúak a kliensek, rosszul állapítanak a bírák... Az ördögnek legyen jó kedve!

Most jön a második stádium.

Ez már sokkal erősebb.

Elmulasztja a perfölvételt, szakadnak nyakába a makacssági végzések, mint a zápor. Nem törődik velök. A harmadfokú bíróság kedvező ítéletét igazi angol közönnyel fogadja, sokkal inkább törődvén azzal, ki van-e kefélve a búzavirágszín rókatorkos, jól van-e megkötve az új rojtos nyakkendő? Az adjunktustól megkérdi; van-e valami becsületes olvasmánya, mire az készségesen kikeres egy-egy rongyos könyvet a Justinián novelláiról, mit a principális fitymálva dob el: neki a »Himfy szerelmei« kellenek, vagy az »Aurora«, neki oda ne hozza se »Virozsil«-t, se »Mackeldey«-t, mert nyomban lehúz öt bankó forintot a havi fizetéséből: ami már azért is nehéz matematikai művelet lett volna, mert a domine Lupcsek havi fizetése csak négy bankó forint volt.

Ebből aztán domine Lupcsek is megtudja, hogy a principális szerelmes, amit pedig amice Lupcsek tud, aki Fogtőy fiskális szerint semmit sem tud, azt már valóságos szégyen volna Fogtőy fiskálisnak nem tudni.

Tehát a fiskális úr a második stádiumban rájön, hogy az az ici-pici gyermeklány maradandó nyomokat hagyott szívében s bizony ha véletlenül még »res nullius« volna, nem lenne bolondság idehozni az élet »felzetéül«... hiszen a prókátor is ember... Az ő szíve sem egészen kő... azt is »szignálja« az Ámor nyila, az ő világában is helyet foglalhatnak a szelídebb emberi örömök, legalább »sub clausula«.

Ekkor tehát legelőbb is fölveszi elméjében a »tényálladékot«: az ici-pici gyermeklány egyetlen gyermek, az apja szorgalmatos hentesmester, de nemes ember, egy kis gazdasága is van, amit a leánya fog örökölni; ami meg másrészről őt magát (t.i. a fiskális urat) illeti, még mindig ér valamit ötven éve dacára is; van egy pár ezer forintocskája, csinos klientélája és egetrontó politikai nimbusza. A két vagyonka összetéve meglehetős »fundust« képezne a jövő számára, - minélfogva elhatározta megtenni a kellő lépéseket.

Egy egész processzus ez is, - de nagyon furcsa processzus.

Az ember itt is megírja az »alázatos kérelmet«, csakhogy magát kéri benne elmarasztaltatni a bájos »alperes« által, dobogó szívvel lesi a »választ«, s minél udvariasabban szerkeszti meg rá a »viszonválaszt«, a goromba »tagadtatik« szó elő sem fordul benne, az alperest a világ kincséért sem cáfolja meg sehol, sőt inkább beismeri minden állítását s ígér mennyet, földet. Egyszóval ez egy egészen megfordított pör, melyet minden áron el kell veszteni. Az embernek egészen ki kell vetkőznie természetéből, nyájasnak, előzékenynek, odaadónak, kell lenni, ami pedig nagy megerőltetés egy prókátortól.

Ha nincs valami nagyon infámis »ellenirat«, gyorsan következik utána a »végirat«, melyben kitűzetik az esküvő napja, az indulási, megérkezési program s egyéb bolondság.

Csakhogy ez nem ment olyan könnyen.

III. EGY KURTANEMES EMBER

Kalap uram, a leány apja, makacs fejű ember volt s azt tartotta, hogy minden nemes ember olyan úr a maga portáján, mint akár a fenséges nádorispán.

Házának külsejéről látszott már lelkének belseje. A homlokzaton egy hajadon fejű szent állott a mélyedésben: már a kőfaragó is úgy fundálta ki, hogy süvegtelen fővel álljon ott őkegyelme tiszteletére s mintegy respektusból az alatta olvasható sorok iránt:

»Ezt a házat építette Nemes Kalap István uram - saját erdejéből hozott fából Anno 1805.«

Ezzel aztán meg volt mondva, kicsoda lakik odabent! Egy ember, aki kevély önmagára. Egy vótuma a tekintetes vármegyének, aki meg van ahhoz szokva, hogy a vicispán is hízelegve beszéljen vele. De mit egy vótum!... Ahova Kalap uram áll, ott van az egész vidéki kurtanemesség! Sógor, keresztkoma, hetedízigleni atyafi, meg aki azzá akar lenni Erzsike révén. Pedig ki ne akarna? Egyetlen leány és szép leány. És még milyen szép! Nem azon szépségek egyike, kiken szívesen pihen meg szemünk ma a Váci-utca aszfaltján, kiken művészet, fényes hazugság mindaz, mi a szemnek tetszetős, kiknek csinos külsejéhez a kémikustól kezdve a hajművészig mindenféle mesterember hozzájárul a maga tudományával. Erzsikén valóság volt minden, az a hullámzó fekete haj, a karminpiros ajk, az elevenségtől csattanó arc, a fehér fogsor és az a természetes naiv vidorság, melyet nem mérgezett meg a szalonok fonnyasztó pacsuli szaga, hanem épen, frissen tartott meg az ártatlanság üde költészete.

Egy estefelé kint a tornác-ajtóban pipázott Kalap uram; megnézte a felhőket jobbról, azután megnézte balról, egyet ásított, megfordult és megnézte a felhőket háta mögött. Ezekből megelégedett ábrázattal konstatálta, hogy holnap szép idő lesz, hely határozathozatalhoz oly nagy füstgomolyt fújt ki öreg tajt-pipájából pontnak, hogy az akár maga is beillett volna felhőnek valami apró német monarcha birodalmába.

Tekintete lomhán kalandozott szerteszét. A távoli hegyeken, hol nemsokára ki fognak gyúlni a pásztortüzek, a hullámzó búzavetéseken, miket rejtélyes suttogással ringat az esti szél, úgy, hogy futni látszanak előtte; majd az országúton, honnan távolról hallatszó kolomp s óriás porgomoly gulyanyáj érkeztét jelenti. A portömegből egy lovas alakja bontakozik ki, mindig közelebb; fekete erdélyi mokány ló hátán fiatal úri ember ül, szürke, végig gombos lovaglónadrágban, kék kun-dolmányban, fején pörge kalap, fehér tollal.

- Jó estét, bátya! - köszön az idegen, betyáros kalapját megemelintve. - Micsoda falu ez?

- Karikás.

- Messze van-e még a város?

- Vagy öt pipányira - mondá kedvetlenül Kalap uram.

(Még akkor így számították a mérföldeket. Amennyi idő alatt egy pipa dohányt szítt ki a magyar utas ember, az egy hazai mérföld volt; nem ugyan valami pontos számítás, hanem elég egyszerű: legalább nem kellettek hozzá mérföldmutató táblák. Ha emlékezetem nem csal, a jó Dugonics András még könyveinek fejezeteit is akképp osztotta föl, hogy »első pipa dohány«, »második pipa dohány« stb. Nem tudni, azért-e, hogy ilyen címekkel vesztegesse meg a publikum közönyösségét, vagy hogy kigúnyolja velök az önzsírjában fuldokló nemzetet, mely a nyomtatott papirost csak »pipagyújtónak« tudta használni.)