ALEK POPOV (1966–2024) bolgár író, a Szófiai Egyetem bolgár filológia szakán szerzett diplomát. Első regényét, a Londoni küldetést tizenkét nyelvre fordították le, a filmváltozata is nagy sikert aratott. Korán félbeszakadt írói pályája során több hazai és nemzetközi irodalmi díjat kapott. Volt irodalmi rezidens Budapesten, Turáni küldetés című regényének egyik hőse pedig Kőrösi Csoma Sándor nyomdokain indul el az ősbolgárok felkutatására.

KRASZTEV PÉTER (1965) antropológus, irodalomtörténész, műfordító, a Budapesti Gazdaságtudományi Egyetem Kommunikáció Tanszékének docense. Az ő fordításában jelentek meg magyarul Milen Ruszkov, Ivanka Mogilszka, Ina Valcsanova regényei és Alek Popov két másik kötete is (Londoni küldetés, 2004; Testgyomok, 2014).

A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alek Popov: Miszija Turan. Prebrojavane na drevnite balgari

Sziela Pressz, Szofija, 2021

Copyright © Alek Popov, 2021

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Krasztev Péter

Hungarian translation © Krasztev Péter, 2025

Utószó © Horváth Viktor, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Sorozatszerkesztő Karádi Éva

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-654-3

„A keleti ügyekhez érteni kell.”

A sivatag fehér napja, szovjet film, 1970

Prológus

Budapest, valamikor a 90-es években

A fiatalember eltökélten lépdelt a Lánchídon Pest felé. Kevéssel múlt dél ezen a morcos márciusi napon. A járda az úttest élénk forgalmának ritmusában remegett. A nyugati járművek tömegében itt-ott még feltűnt egy hirtelen és idő előtt megroggyant Lada, Trabant vagy Škoda – az államszocializmus gyorsan enyésző anyagi kultúrájának utolsó örökségszilánkjai. A híd fémrúdjai között hideg, metsző szél süvített. A Duna széles, barna szalagját apró, tarajos hullámok redőzték. Magányos sétahajó araszolt a folyással szemben a Margitsziget felé, mely két párhuzamos ágra osztotta a hatalmas folyamot. A fedélzeten egy árva lélek sem látszott.

A Lánchíd Budapest egyik jelképe. A hidat 1849-ben adták át, építését a fáradhatatlan mecénás, Széchenyi gróf kezdeményezte, akinek a nevét még a város leghíresebb fürdője is viseli. Az egyik hídfője a Várdombhoz fut ki, a másik pedig egyenesen bevezet a pesti belváros szívébe. Melegebb és barátságosabb napokon feltartóztathatatlan emberáradat hömpölygött a gyalogúton, melyet csak néha akasztott meg egy-egy dunai háttérrel fényképezkedő turistacsoport. Azon a napon azonban alig lézengett valaki, aminek következtében a fiatalember elég gyorsan megtette a két part közötti távolságot. A szél lefújta a kapucnit a fejéről. Előtűnt fekete hajlobonca és sápadt, szögletes szemüveggel keretezett arca, melyen szemlátomást nyomot hagyott a töméntelen sok elolvasott könyv. Viseltes, zöld parkadzseki és kitérdesedett farmer volt rajta, hóna alatt egy öreg bőrtáskát szorongatott. Olyan figura benyomását keltette, aki végigélte ugyan a rendszerváltás vérzivataros éveit, de észre sem vette a körülötte zajló változásokat: annyira megszállottan követte a saját céljait, hogy semmi más nem jutott el a tudatáig.

A híd végéhez érve a fiatalember balra kanyarodott a Magyar Tudományos Akadémia impozáns, neoklasszicista épülete felé, mely közvetlenül a Duna partján épült. Bemutatta a portán az olvasójegyét, amire a biztonsági őr barátságosan biccentett, mert az elmúlt fél év alatt már megszokta, hogy szinte mindennap belépett ezen a kapun. Csakhogy ezúttal nem a Keleti Könyvtár olvasóterme felé vette az irányt, mint addig rendesen, hanem elindult az akadémia étterme felé. A bejáratnál egy feltűnően magabiztos, kissé már fényesedő szmokingot és csokornyakkendőt viselő teremfelvigyázó fogadta.

– Kihez jött? – kérdezte különösebb felvezetés nélkül, miután rosszalló pillantást vetett a férfi kitaposott lábbelijére.

– Mészáros akadémikus úrral van találkozóm – felelte a fiatalember viszonylag jó magyarsággal.

– Mi a neve?

– Nesztor Nesztorov.

A teremfelvigyázó a mennyország kapuőrének arckifejezését magára öltve betekintett a külön erre a célra rendszeresített állványon kitárt, vastag vendégkönyvbe. Ujjával végigsimította az aktuális oldalt, majd bólintott. Az ifjú Nesztorov már-már berontott az étterembe, de a cerberus visszafordította:

– A kabátot adja le a ruhatárban!

Két perc sem telt el, és a fiatalember visszatért, immár pulóverben, mely alól egy gyűrött, rózsaszínes ing csücskei kandikáltak elő. Az étterem félig üres volt, keringő fojtott hangja szólt. A súlyos csillárok és a vörös bársonyfüggönyök mintha Ferenc József korában dermedtek volna a helyükre. Visszafogottan csörrentek az evőeszközök és kattogtak az állkapcsok. Az ablak előtti asztalnál ülő idősebb úr intett neki.

– Nesztorov!

– Mészáros akadémikus úr, nagyon restellem, hogy elkéstem – motyogta a fiatalember, miközben elfoglalta a helyét és a szék lábának támasztotta a táskáját.  – Még egy utolsó hivatkozásnak utána kellett néznem a levéltárban…

– Egy pohár pezsgőt a vendégemnek – szólt oda Mészáros a legott megjelent pincérnek. – És még egyet nekem. Szusszanjon egyet, fiatal barátom! Megérdemli.

Mészáros karakteres kisöreg volt hófehér szakállával és jatagánként felfelé meredő, pödört bajuszával. Négyszögletű, fekete, bojtos tübetejkát viselt, zakója alól kilátszott meggyvörös bársonymellénye, melyet sujtások és aranycsillogású tarsolygombok díszítettek. Ő számított a leghíresebb magyar orientalistának, olyan eltökélt magyar Kelet-kutatók örökösének, mint Vámbéry Ármin, Goldziher Ignác és Germanus Gyula. Egy magyar akadémiai ösztöndíjnak köszönhetően Nesztorov abban a szerencsében részesült, hogy az elmúlt két évben Mészáros lehetett a témavezetője.

– Egészségére! – emelte fel a poharát az akadémikus. – Immár bátran kijelenthetem, hogy kellően felkészült Ázsia szívének meghódítására.

– Ugyan, ne mondjon ilyeneket, kérem! – öntötte el a pír Nesztorov arcát. – Még az út elején járok.

– Az ember egy életen át tanul – helyeselt Mészáros. – De az elmúlt két évben ön számottevő előrehaladást ért el. Ritkán találkozni ennyire motivált fiatal kutatóval. És mik a tervei a továbbiakra nézvést, ha nem titok?

– Én…

– Egy pillanat! – vágott a szavába az öregúr. – Előbb rendeljünk. Még nem is reggelizett, ugye? Rögtön meglátszik. Le merném fogadni, hogy farkaséhes. Csak ajánlani tudom a halpaprikást. Itt a Dunakanyarban, valahol Visegrád fölött halászott harcsából főzik a paprikást. A harcsa esetében egyáltalán nem mindegy, honnan származik. Hogy Budapest fölött vagy alatt fogják-e ki, gondolom, nem kell magyaráznom, miért… És kötelező jelleggel egy palack furmintot hozzá! – indult meg egyszeriben az akadémikus nyálelválasztása.

Miután a pincér elviharzott a rendeléssel, az öreg újra a vendégéhez fordult:

– Na, szóval, a terveinél tartottunk. Ha jól értettem, holnap utazik vissza Szófiába.

– Igen, hazamegyek Bulgáriába – erősítette meg Nesztorov. – A Bolgár Tudományos Akadémia Néprajztudományi Intézetében szeretném befejezni a doktorimat. És természetesen megpróbálok szervezni egy expedíciót Közép-Ázsiába.

– Az ősbolgárok nyomában, mi? – somolyodott el Mészáros.

– Biztos vagyok benne, hogy őseink utódai még valahol ott élnek. Lehet, hogy más néven és teljesen más küllemmel. Vagy még inkább épp fordítva: mi lettünk mások, ők pedig megmaradtak ugyanolyannak.

– Az elveszett törzs elmélete – jegyezte meg az akadémikus egy árnyalatnyi kétkedéssel a hangjában.

– Megtalálom ezt a népet! – melegedett bele Nesztorov. – Kerül, amibe kerül. Ez legszentebb hazafiúi kötelességem.

– Mint ön is meggyőződhetett róla, nekünk, magyaroknak elég messzire nyúló hagyományaink vannak a gyökerek felkutatásában – vágott bele nyugodt hangon Mészáros. – Még a tizenharmadik században egy katolikus szerzetes, Julianus barát meglehetősen kockázatos utazásra vállalkozott a Volga mentére abban a reményben, hogy rálel az ősi földeken rekedt magyar törzsekre. Fennmaradt beszámolói szerint csupán néhány napnyi járóföldre éltek Bolgár városától, a Volgai Bulgária fővárosától.

– Igen, a távoli múltban szomszédok voltunk – erősítette meg Nesztorov. – Afféle összekötő kapocs, szerintem, az onogundur törzs lehetett, amelyet itt némelyek huno-gondurnak is neveznek. És ebből vezetik le a „hungar” nevet. Én ellenben…

– Ez remek téma lehetne egy doktori értekezéshez – vetette közbe Mészáros.

– Igen-igen – biccentett szórakozottan a fiatalember –, de engem valójában egy sokkal korábbi korszak foglalkoztat. A genezis szülőföldje, a nemzet bölcsője… Az államszocialista időben ez tabutémának számított. Az ősbolgártant a tudomány perifériájára szorították. Azt próbálták bizonygatni, hogy az őseink valami kis hordaként érkeztek a mostani területünkre, majd beolvadtak az itteni szláv tengerbe, szinte minden nyom nélkül. Márpedig az ismert nyomok másról tanúskodnak. Akinek van rá szeme, az látja őket!

– Lásson csak neki, kóstolja meg! – kínálta az akadémikus, miközben a kikeményített szalvétát az ingnyakába gyürködte. – Remélem, nem tart a csípőstől. Micsoda illat! És ez a szaft… Bon appétit, fiatal barátom!

Felkavarta a piros szószt, amiben a méretes halszeletek úsztak. Bőségesen mert az Erős Pistából és elkeverte az ételben. Nesztorov követte a példáját, és kérkedőn megjegyezte:

– Bennünket, bolgárokat sem lehet megijeszteni a csípőssel.

Az arca megőrizte sztoikus nyugalmát, miközben belülről lángok mardosták a száját. Egyedül a homlokát ellepő verejtékcseppek árulkodtak ízreceptorai kritikus állapotáról.

– Figyeljen ide, van az ön számára egy ajánlatom – váltott témát váratlanul Mészáros. – Hamarosan meghirdetnek egy állást az itteni Néprajzi Intézetben. Figyelmesen követtem a munkáját az elmúlt két évben. Úgy vélem, maradéktalanul megfelelne a kívánalmaknak. Kap egy állandó szerződést, és elhozhatja ide a családját is. Mit szólna hozzá?

– Megtisztel, igazán.

Nesztorov letörölgette a szemöldökéről a felgyülemlett izzadságcseppeket.

– Magyarországon sokkal több forrást szánnak tudományos kutatásokra, mint az ön országában – fűzte tovább lefegyverző érvelését Mészáros. – A Kelet-kutatás összehasonlíthatatlanul magasabb szinten áll, mint önöknél. Nekünk számottevő hagyományaink vannak ezen a területen. Mi vagyunk Európa utolsó sztyeppei népe.

– Mi is sztyeppei nép vagyunk! Ráadásul sokkal ősibb…

– Kolléga! Nem azért hívtam ide, hogy vitatkozzunk.

– Elnézést – tömött a szájába egy falat kenyeret Nesztorov, hogy oltsa a benne tomboló tűzvészt. – De attól tartok, vissza kell utasítanom az ajánlatát.

– Ne siesse el! Még meg sem beszélte a feleségével. Ha nem tévedek, hamarosan gyermekük születik.

Nesztorov elmosolyodott, hirtelen elérzékenyült.

– Két hét múlvára várjuk. Épp ezért térek haza valamivel korábban.

– Ha jól tudom, a felesége régész. Neki is lehetne itt találni valamit…

– Nyilván nem ismeri Rozát – ingatta a fejét a fiatalember. – A világon semmiért sem hagyná ott a lelőhelyét. Ő örökletes archeológus. Még a nagyanyja kezdte el ezeket a feltárásokat annak idején. Ott találtak egy ezüstkengyelt, amelyre a Dulo törzs jelét vésték.

– Ezek a feltárások nemzedékről nemzedékre szállnak? – csodálkozott el Mészáros.

– Ez nem egyszerűen tudomány. Ez küldetés! – lelkesedett fel Nesztorov, miután túltette magát az epés megjegyzésen. – Ugyanezért utasítottam vissza a Heidelbergi Egyetem ajánlatát is. Én más úton járok. Bennünket az ősök szelleme szólít!

– Kötelességemnek éreztem, hogy legalább megpróbáljam bevonzani – sóhajtott fel Mészáros, tekintetét a poharából szétáradó szalmasárga sziporkázásra szegezte, és töprengőn megjegyezte: – A furmint az egyik legősibb borszőlőfajta. Ebből készítik a nevezetes tokaji desszertborokat, amelyeket az ostoba turisták nyakló nélkül vásárolnak. De az igazi értők csak a száraz furmintra esküsznek. Nos, rendben, igyunk akkor az ősbolgártan felvirágzására!

Nesztorov nem volt nagy fehérborrajongó, egyetemista évei a helyi lepárlású, Targoviste márkájú vodka égisze alatt teltek, de ezzel együtt is el kellett ismernie, hogy a bor pazar.

– Van egy kis ajándékom az ön számára… – Mészáros kinyitotta a táskáját, kivett belőle egy összehajtogatott papírlapot, és átnyújtotta Nesztorovnak. – Ez annak a térképnek a másolata, melyet 1978-ban találtam a kalkuttai Ázsiai Társaság archívumában. Kőrösi Csoma Sándor keze munkája, aki az Ázsiai Társaság könyvtárát kezelte. Ezen megjelölte azokat a népeket, amelyek a Han-dinasztia idején népesítették be Közép-Ázsiát. Itt látható az a pu-li nevű népcsoport is, mely több hipotézis szerint szerepet játszott az ősbolgárok etnogenezisében. Természetesen ezeknek a térképeknek a hitelessége erősen kétséges, de gondoltam, érdekelni fogja.

Nesztorov enyhén remegő ujjakkal hajtogatta szét a papírost.

– Hihetetlen! – kiáltott fel a fiatal tudós, miközben az indázó vonalakat és a hieroglifaoszlopokat fürkészte. – Kár, hogy nem tudok kínaiul. Egyelőre… – tette hozzá magabiztosan. – A kínai források különösen nagy figyelmet érdemelnek.

– Csoma feltehetően egy másik, még régebbi forrásból másolta le a térképet a zanglai kolostorban töltött idő alatt. Sajnos semmiféle magyarázó jegyzetet nem hagyott hátra… – folytatta Mészáros. – Tudja, ki az a Csoma, ugye?

– Ööö, hallottam róla – Nesztorov úgy nézett rá, mint egy kicsit talajvesztett diák, aki belehúzott egy kényelmetlen tételbe. – Nem valami nyelvész volt?

– Valami nyelvész! – ismételte meg ironikusan az akadémikus. – Mindennap elsétált a mellszobra előtt a Keleti Könyvtár előterében, és még csak nem is vette magának a fáradságot, hogy megtudjon ezt-azt erről az emberről? Csalódtam, bevallom…

– Az időm az utolsó másodpercig ki volt számolva – mentegetőzött a fiatalember, miközben idegesen igazgatta a szemüvegét. – Annyi mindent kellett elolvasnom. Nem akartam mellékes információkkal terhelni az emlékezetemet.

– Nos, igen, ilyen az, amikor az ember figyelmét elkerüli a legfontosabb – ingatta a fejét Mészáros. – Mert Csoma története lehetne az ön története is. És a belőle levonható tanulság sem akármilyen. Csoma is a nemzet bölcsőjét kereste. Rendületlenül és módszeresen, kimeríthetetlen szenvedéllyel, az utolsó leheletéig. Az egész tudományos életművét ennek a csúcsfeladatnak rendelte alá. Meg akarta találni az ősmagyarok utódait.

– Na, és megtalálta?

– Hogy maga mennyire türelmetlen! – mosolyodott el Mészáros, töltött magának egy korty bort, és rejtélyesen csak annyit tett hozzá: – Lehet, hogy felfedezte őket. Magának…

– Attól tartok, nem értem.

– Akkor most jól figyeljen – veselkedett neki az akadémikus. – Csoma Erdélyben született egy Kőrös nevű faluban 1784-ben, kisnemesi családban. Székely származású, ami egy magyar etnikai közösség, mely Attila harcosaitól származtatja magát. A székelyek különleges státuszt élveztek az Osztrák Birodalomban, határőr feladatokat láttak el a török időkben. Csoma Kőrösön végezte el az általános iskolát, s utána be kellett volna állnia a határőrségbe. Ehelyett azonban az apja beíratta a híres nagyenyedi protestáns Bethlen Kollégiumba. A mostoha életkörülmények ellenére első osztályú képzést kapott. Tanult latinul, ógörögül, teológiát és filozófiát. Itt ismerkedett meg az ősmagyarok eredetéről szóló különböző elméletekkel, melyek teljesen hatalmába kerítették a gondolkodását. A nyelvek iránti fogékonysága már akkor feltűnt, ezért elnyert egy ösztöndíjat, amivel folytatni tudta a tanulmányait a Göttingeni Egyetemen. Tanára, Johann Gottfried Eichhorn professzor, akit kora legkiválóbb orientalistái között tartottak számon, tovább erősítette benne a Kelet iránti érdeklődést. Még tanulmányai idején elsajátított tizenhárom nyelvet, köztük az arabot, a hébert és a törököt. Teljes aszkézisben élte az életét, minden idejét a tudománynak szentelte. Harmincöt évesen úgy döntött, Keletre utazik, hogy megkeresse a magyar nép gyökereit. Feladta tudományos pályafutását, és elindult Konstantinápolyba, hogy azokat az arab forrásokat tanulmányozza, melyek az ősmagyarokat a jugurokkal rokonítják, pontosabban az úgynevezett sárga ujgurokkal. Egy szál magában, alig néhány forinttal a zsebében és egy zsák könyvvel a vállán a legádázabb télvíz idején átszelte a Balkán-félszigetet, megállt többek között Szófiában és Plovdivban, de a Konstantinápolyban tomboló pestisjárvány hírére megváltoztatta a tervét. Enoszban hajóra szállt, és Alexandriába utazott, ahol az arabtudását akarta tökéletesíteni, de a pestis újfent menekülésre kényszerítette. Ciprusra hajózott, majd Bejrútba, Bejrútból elgyalogolt Aleppóba, útközben megváltoztatta a küllemét, keleti ruhát öltött, hogy ne keltsen gyanút, majd a legkülönfélébb karavánokkal folytatta az útját Mardinba, Moszulba, Bagdadba. Teheránba egy árva fillér nélkül érkezett meg, de a brit chargé d’affaires befogadta és anyagilag is megtámogatta.

Mesélés közben Mészáros fokozatosan belelendült, a szemében olthatatlan vágyakozás gyúlt, mintha csak ő maga talpalt volna a Kelet poros útjain, a végeláthatatlan karavánok mellett, melyek a félhold ragyogó jele alatt poroszkáltak. Hangja megremegett és felindulttá vált, kilépett a tudományos mértékletesség medréből.

– Teheránból már Szkander bég név alatt folytatta a vándorlást Buhara, Balh és Kabul felé, átszelte Pesavart, majd Kasmíron keresztül elért Ladakhba, ami egy apró buddhista királyság volt Tibet határán. Az út úgy másfél évig tartott, legnagyobb részét gyalog tette meg, mert nem volt pénze lóra vagy tevére. Csoma hitt abban, hogy az ősök földje Tibet túloldalán terül el. Át akart jutni a Himaláján a Karakoram-szoroson keresztül, és aláereszkedni a Tarim-medencébe. Végső célja Jarkand volt, egy kisváros a Taklamakán sivatag határvidékén. Ott várnak rá a jugurok, akik zengő ősmagyar nyelven üdvözlik. Vagyis ebben bízott Csoma. Szerencséjére, vagyis a tudomány szerencséjére, az elképzelésének ez a legutolsó szakasza már meghiúsult…

– Szerencsére? Miért? – tette fel spontán a kérdést Nesztorov.

– Mert Jarkand emírje minden valószínűség szerint lemetszette volna a fejét – világosította fel jeges tárgyszerűséggel Mészáros a fiatalembert. – Ez a Nagy Játszma kora: Anglia és Oroszország küzd egymással a hegemóniáért Közép-Ázsiában. A térség konfliktusoktól és kémfrásztól terhes, a keresztény idegenekre igencsak rossz szemmel néztek. Hány és hány utazó vált meg akkoriban a fejétől! A kínai hatóságok azonban megtagadták tőle a belépést erre a területre, így Csoma ott ragadt Lehben, Ladakh állam fővárosában.

Mészáros megnyalta kiszáradt ajkát és kortyolt egyet a borból.

– Ez minden? – nézett a mentorára némi csalódottsággal Nesztorov.

– Távolról sem! – rezzent fel az akadémikus. – Csoma nem adta fel ennyire könnyen. De azért a józan ész mégiscsak felülkerekedett. Időközben Lahorban összebarátkozott William Moorcroft angol kormánymegbízottal és tudóssal, aki épp Buhara felé indult egy nagy expedíció élén. Moorcroft, aki eredeti szakmáját tekintve állatorvos volt, a maga részéről a legendás „szogdiai pejlovak” eleit akarta megtalálni. Ezeket egy ősi fajtából eredeztették, melynek természetfeletti képességeket tulajdonítottak. Akkoriban az angoloknak komoly gondjaik támadtak Indiában a lovakkal, és keresték a módját, hogyan lehetne feljavítani a helyi fajtákat.

– A tokhárok égi paripái! – szólt közbe Nesztorov, akit fűtött a vágy, hogy tájékozottságát fitogtassa. – A legendák szerint képesek voltak vért izzadni. Vu császár a Han-dinasztiából egy teljes katonai expedíciót menesztett Szogdiába, hogy ilyen lovakra tegyen szert. Létezik olyan hipotézis, hogy ezt a fajtát az ősbolgárok tenyésztették.

– Lehet, persze – bólintott megengedőn Mészáros, és sietve folytatta: – Szóval, Moorcroftot lenyűgözte Csoma nyelvtehetsége, és arra bátorította, hogy vágjon bele a tibeti nyelv tanulmányozásába. Még némi pénzt is juttatott neki. Mint sejtheti, ez a gesztus nem volt teljesen önzetlen. Az angoloknak érdekeltségeik voltak Tibetben, ismereteik a „tiltott birodalomról” döntő fontosságúak lehettek a geopolitikai játszmában. Csoma számára, aki újfent egy megveszekedett vas nélkül maradt, ez egy újabb esélyt jelentett arra, hogy még egy egzotikus nyelvvel gazdagítsa a meglévő kollekcióját és egyben újabb értesüléseket szerezzen a jugurokról. A telet a zanglai kolostorban töltötte a félreeső Zanszkár-hegyvidéken, ahol egy tudós láma útmutatása alapján tanulta a tibeti nyelvet. Továbbra is szélsőséges aszkézisben élte a napjait, fűtés nélkül, batikolt takarókba és állatbőrökbe bugyolálva, teával és campával táplálkozott, gyakorlatilag el se hagyta a celláját. Egész nap csak olvasott és tanult. Amikor a következő évben aláereszkedett a hegyről és bemutatkozott a brit hatóságoknak Szabatuban, a külleme mindenkit megrendített. Arcát benőtte a szakáll, kócosan és rongyos köpönyegbe burkolózva, papucsban jelent meg. A helyőrség parancsnoka elrendelte, hogy késedelem nélkül hozza magát európai formába, mire Csoma magyar népviseletben jelent meg – ez maradt az egyetlen ruhája a magán hordott rongyokon kívül. Csoma ezzel a népviselettel indult el Európából, hurcolta magával egész Ázsián keresztül azzal a szándékkal, hogy majd Jarkandban magára ölti és ünnepélyesen megmutatkozik bennük távoli honfitársainak.

Mészáros kedélyesen felkacagott. Az ifjú tudós ellenben nem derült fel. Ő továbbra is próbálta megfejteni ennek a történetnek a rejtett üzenetét, és fel sem merült benne, hogy nincs benne ilyesmi, ami tovább fokozta érdeklődését és egyben megfoghatatlan aggodalommal töltötte el. Hol az ő helye ebben a történetben? Nem bújhatott-e meg emögött valamiféle kifinomult irónia, mely el akarta őt bizonytalanítani tervei véghezvitelében?

– Édesség, kávé? – kínálta udvariasan az akadémikus.

– Nem, köszönöm – bólintott Nesztorov amúgy bolgárosan, ami a világ minden más táján igent jelent. – Mi történt azután?

– Csomát kémkedés vádjával letartóztatják Szabatuban – folytatta Mészáros. – Néhány hónapba is beletelt, míg tisztázta magát. Végül Moorcroft kezességet vállalt érte, és így kiszabadult. Kapott egy kisebb ösztöndíjat, hogy folytatni tudja a kutatásait. Csoma végül a kanami kolostor környékén telepedett le, mely híres volt gazdag könyvtáráról. Minden bizonnyal ez volt élete legboldogabb időszaka. Az éghajlat arrafelé enyhébb, az ösztöndíj hiánytalanul fedezte szerény megélhetését, és ő teljes egészében átadhatta magát munkájának. Katalogizálta a szent szövegeket, és befejezte a tibeti szótárt és nyelvtankönyvet. Életművének ez a része vonult be a történelembe. Feltehetően itt tett szert a Phyi-glin-gi-grwa-pa ragadványnévre, ami annyit tesz, hogy „idegen tanítvány”. Száz évvel később ezen a néven kanonizálják bódhiszattvává.

– Buddhista szentté avatták! Ez igaz? – kiáltott fel Nesztorov.

– Igen, Japánban, 1933-ban, a híres Tajso Egyetemen. Ott a mai napig látható az emlékműve, ami őt ábrázolja lótuszülésben. A saját szememmel láttam. A tudományban, de a hétköznapi életben is elég gyakran megesik… – sóhajtott fel Mészáros. – Az ember keres valamit, majd rátalál valami egészen másra. Csoma egész életében az ősmagyarokat kereste, és végső soron rátalált a buddhizmusra. Önmaga és a Nyugat számára is. A kérdés most az, ön mire lel majd.

Fürkésző tekintettel mérte végig fiatal kollégáját. Nesztorov elhallgatott. Az volt a helyzet, hogy erről semmit sem lehetett előre tudni. Mészáros kivárt pár másodpercet, mintha erőt gyűjtött volna, hogy átkísérje a fiatalembert a történet utolsó szakaszán.

– Csoma sosem tért vissza a hazájába. Kilenc Tibetben töltött év után megérkezett Kalkuttába, ahol kinevezték a Bengáli Ázsiai Társaság könyvtárosának. A társaság épületében élt egy kis szobában, aszketikus életmódján egy jottányit sem változtatott. Miután megjelent a szótár és a nyelvtan, egy ideig Indiában vándorolt, és szanszkrit nyelvet tanult. Ötvennyolc éves korában Csoma úgy döntött, hogy újra az ősmagyarok keresésére indul. Időközben a nemzetközi helyzet stabilizálódott, és elindulhatott Lhászába azzal a szándékkal, hogy áttanulmányozza a dalai láma könyvtárában összegyűjtött forrásokat. Onnan a selyemút déli elágazásán tovább akart állni Jarkandba. Úton Lhászába azonban elkapta a maláriát, és rövid betegeskedés után meghalt Dardzsilingban, ahol el is temették. Csoma még a halálos ágyán is a jugurokról és az őshazáról beszélt félre. Képzeletvilágának földjén hunyt el, olyan rokonok között, akiket végül nem talált meg, de ebben a pillanatban mégis mellette voltak, ellentétben az igazi honfitársaival. Ami lehet, hogy nem is volt akkora nagy baj…  – zárta le mondókáját filozofikusan Mészáros.

– Miért? – kérdezte riadtan Nesztorov.

– Ön is meg fog róla győződni, hogy jobb nem eljutni a dolog végére – szorította össze az ajkát az akadémikus, és fanyarul hozzátette: – Jarkand! Lepusztult porfészek a semmi közepén, körös-körül megátalkodott türk beszédű törzsekkel. Nincs ott egy szál magyar sem, és soha nem is volt. A magyarok itt voltak! – Ujjával a homlokára mutatott. – Elérte azt a kitalált országot, és egész idő alatt benne élt: a saját fejében!

Fáradt mozdulattal magához intette a pincért, és kifizette a számlát.

– Köszönöm – motyogta Nesztorov.

– Még mindig szeretne Csoma nyomdokaiba lépni? – vetette oda Mészáros, miközben a pénztárcáját igazgatta. – Tényleg úgy hiszi, hogy manapság ezek a dolgok bárkit is érdekelnek? Nekem személy szerint az a benyomásom, hogy a mai embereket egészen másfajta dolgok hozzák lázba.

– A válság elmúlik – vágott a szavába Nesztorov. – De a kérdés, hogy kik vagyunk és honnan jövünk, továbbra is izgatni fogja az embereket.

– Biztosíthatom, hogy válság mindig lesz – legyintett Mészáros. – Vegyen példát Csomáról. Ő senkire sem számíthatott a gondviselésen kívül. És végső soron az sosem hagyta cserben. Még a legválságosabb élethelyzetekben is mindig akadt valaki, aki a segítségére sietett.

Mészáros elkísérte Nesztorovot a ruhatárhoz, kivárta, amíg felvette a kabátját, és kezet nyújtott neki. De ebben a pillanatban valami eszébe jutott, és intett a fiatalembernek, hogy kövesse. Csoma mellszobra a Keleti Könyvtár olvasótermi bejáratának egyik beugrójában állt. Gondolataiba merült férfialak, tollal a kezében egy nyitott könyv fölött. Nesztorov már legalább százszor elment mellette, most azonban különös izgalom kerítette a hatalmába, mintha először látta volna. Csoma törődött vonásai szomorúságot árasztottak, de ugyanakkor belső erőt is sugároztak, valami e világon túli tudást, melyhez ő még nem nőtt fel, melyet ő még fel sem foghatott.

Mészáros a márványra helyezte a tenyerét, és lassan elkezdte olvasni a körfeliratot:

„Egy szegény árva magyar, pénz és taps nélkül, de elszánt kitartó hazafiságtól lelkesítve bölcsőjét kereste a magyarnak, és végre összeroskadt fáradalmai alatt.”

– Ez Csoma sírfelirata Dardzsilingben – tette hozzá. – Ezek Széchenyi gróf szavai, akinek az anyagi támogatásával többek között ez a pompázatos épület is felépült. Sok sikert kívánok, fiatalember. Emlékezzen ezekre a szavakra, amikor útra kel.

Nesztorov valamivel négy óra után ért vissza a kollégiumba. A leharcolt hetedik kerületi panelépületet főleg külföldi diákok és vendégtanárok lakták. Már a bejáratnál megcsapta az étel és a világ minden tájáról származó fűszerek illata. Talán erről jutott eszébe, hogy elfelejtett világhírű magyar füstölt fűszerpaprikát venni ajándékba a rokonainak. Még lett volna ideje elugrani a legközelebbi ábécébe, de hirtelen elfogta az undor mindentől, ami hétköznapi és földhözragadt. A fene, aki megette! Mintha Bulgáriában nem lehetne pirospaprikát kapni… Továbbra sem tudott szabadulni Kőrösi Csoma Sándor heroikus történetének hatása alól. Az agya egyre csak térképeket és útvonalakat rajzolt, a fejében, akár egy méhkasban, ismeretlen nyelvek zümmögtek, ősi titkok kulcsát őrző lámák, dervisek és sámánok bolyongtak. A portásfülkéből papucsban és otthonkában egy tupírozott frizurás, telt asszonyság lépett ki.

– Nesztorov úr, távirata érkezett.

Átnyújtotta neki a postai szelvényt. Nesztorov kissé riadtan a telex vékony csíkjára szegezte a tekintetét. A következő szöveg állt rajta:

TEGNAP LÁNYUNK SZÜLETETT. KICSIT KORÁBBAN ÉRKEZETT. JÓL VAGYUNK. ROZA.

– Csak emlékeztetni szeretném, hogy ne felejtse el kifizetni a fűtésszámláját, mielőtt elutazik – szállt felé a hölgy zsörtölődő hangja. – A szocializmust három éve felszámolták.

– Lányom született! – Emelte fel tekintetét a táviratról, majd magyarul is elismételte: – Lányom született!

– Nos, gratulálok! – enyhült meg a portásnő. – De azért a számla az számla.

Nesztorov szinte kirepült a kollégiumból, egyik tenyerében szorongatta a táviratot. A legközelebbi postahivatal két villamosmegállónyira volt, de nem akart várni, futva tette meg a távolságot. Csoma és a térképek egyszeriben elillantak a fejéből, és csak egyetlen gondolat lüktetett benne: lányom van! Két héttel a megadott időpont előtt jött a világra, és a tény, hogy elszalasztotta ezt a kegyelmi pillanatot, némi bűntudatot ébresztett benne, az örömét azonban semmi sem tudta beárnyékolni. A posta épp zárni készült, amikor még be tudta csúsztatni a lábfejét az ajtórésbe, leküzdötte a kisasszony lanyha ellenállását, és bent termett az ügyféltérben. Minden magyartudását összeszedve elmagyarázta, mi a helyzet, és kijelentette, hogy nincs az az erő, mely elmozdítaná őt a pulttól, amíg el nem küld egy táviratot Szófiába.

– Hát, ha így áll a dolog… – bólintott a postáskisasszony.

Betűről betűre kellett diktálnia a bolgár szöveget:

KOSZARA. EZ A NÉV. KOSZARA. SZERETLEK: NESZTOR