Borítószöveg

Mindannyian arra vágyunk, hogy elfogadjanak és szeressenek. Ideális esetben gyermekkorunk folyamán fejlesztjük ki azt a szükséges ön- és ősbizalmat, amely felnőtt életünkben végigkísér. Ám az átélt sérelmek mélyen belénk vésődnek, és tudat alatt meghatározzák összes kapcsolatunkat.

A bennünk rejlő gyermeknek újra otthonra kell lelnie, vallja Stefanie Stahl pszichoterapeuta. Mert akinek nincs belső otthona, az a külvilágban sem találhat otthonra. Átfogó, gyakorlati programja segít abban, hogy levethessük azokat a régi, beidegződött mintákat, amelyek újra meg újra zsákutcába visznek. Lépésről lépésre jutunk el új és hasznos beállítódásokhoz, magatartásmódokhoz, amelyeket ha elsajátítunk, a kapcsolataink javulhatnak és kiegyensúlyozott, boldog felnőttek lehetünk.

Stefanie Stahl

A benned
rejlő
gyermeknek
otthonra
kell találnia

Megoldás
(szinte) minden
problémára

– részlet –

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Stefanie Stahl: Das Kind in dir muss Heimat finden
Kailas Verlag, München, 2015

Fordította Malyáta Eszter

Copyright © 2015 Kailas Verlag, München
Hungarian translation © 2017 Malyáta Eszter
Magyar kiadás © 2018, 2022, 2023 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © ki 36 Editorial Design, Munich, Daniela Hofner
Borítófotó © Hans Neleman / Getty Images
Szerzőfotó © Roswitha Kaster

Negyedik kiadás
ISBN 978-963-633-123-8

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Makovecz Virág
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Féder Márta

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Barátaimnak

Az életben a legtöbb árnyék abból adódik,
ha önnön napfényünk közepén állunk.
Ralph Waldo Emerson

A benned rejlő gyermeknek
otthonra kell találnia

Minden embernek szüksége van egy olyan helyre, ahol szeretik, elfogadják és biztonságban érezheti magát. Minden ember vágyik egy olyan helyre, ahol ellazulhat, és teljes mértékben önmaga lehet. Ideális esetben a szülői ház ilyen hely volt. Ha úgy éreztük, hogy a szüleink elfogadnak és szeretnek, akkor meghitt otthonunk volt. Épp olyan, amilyet mindenki szeretne: egy szívmelengető otthon. Az elfogadottság gyermekkori érzését alapvetően pozitív életérzésként éljük meg, ami aztán felnőttként is elkísér bennünket: biztonságban érezzük magunkat a világban és az életünkben. Bízunk önmagunkban és másokban. Ez az úgynevezett ősbizalom. Az ősbizalom egyfajta otthon önmagunkban, mert belső tartást és védelmet nyújt.

Nem kevesen vannak azonban, akiknek nagyrészt nem igazán szép, sőt egyes esetekben kifejezetten traumatikus emlékek kötődnek a gyermekkorukhoz. Másoknak boldogtalan volt a gyermekkoruk, de ezeket a tapasztalatokat elfojtották magukban. Alig vannak emlékeik. Megint mások viszont úgy vélik, gyermekkoruk „normális”, sőt „boldog” volt, ám ha kicsit mélyebbre ásunk, kiderül, valójában áltatják magukat. De még ha el is fojtja valaki a biztonsághiány vagy az elutasítás gyermekkori élményét, vagy felnőttként elbagatellizálja, a hétköznapokban megmutatkozik, hogy az ilyen emberek nem túl fejlett ősbizalommal rendelkeznek. Nincs rendben az önértékelésük, állandóan kétségek merülnek fel bennük, hogy a másik ember, a társuk, a főnökük vagy az új ismerősük valóban kedveli és elfogadja-e őket. Nem igazán szeretik önmagukat, bizonytalanok, és gyakran párkapcsolati problémákkal küzdenek. Nem tudták kifejleszteni magukban az ősbizalmat, ezért gyenge a belső tartásuk. Arra vágynak, hogy valaki más adja meg nekik a biztonságot, a védettséget, az otthon érzését. A társuknál, kollégáiknál, a focipályán vagy az üzleti életben keresnek otthont. És újra meg újra csalódást kelt bennük, ha a másik ember legjobb esetben is csak részben képes számukra az otthonosság érzését nyújtani. Nem veszik észre, hogy csapdába estek: akinek nincs belső otthona, az kívül sem fog otthonra lelni.

Ha az öröklött tulajdonságok mellett a személyiségünket és az önbecsülésünket nagyon erősen meghatározó gyermekkori beidegződésekről ejtünk szót, akkor egy olyan személyiségrészről beszélünk, amelyet a pszichológiában belső gyermeknek neveznek. A belső gyermek úgyszólván a gyermekkori, szüleinken és más fontos vonatkoztatási személyeken keresztül megélt, jó és rossz meghatározottságaink összessége. Ezen tapasztalatok többségére nem emlékszünk tudatosan, de a tudatalattinkba mélyen bevésődtek. Ezért állíthatjuk, hogy a belső gyermek a tudatalattink lényeges része: a félelmek, szorongások és nehézségek, amelyeket kisgyermekkorunktól fogva átéltünk. És ugyanígy beletartozik a gyermekkorunk összes pozitív beidegződése is.

Felnőttkorunkban azonban elsősorban a negatív beidegződések okoznak nehézséget. A bennünk rejlő gyermek ugyanis mindent megtesz, hogy a gyermekkorban őt ért bántásokat, sérelmeket ne kelljen újra átélnie. És egyidejűleg törekszik arra, hogy beteljesüljön a biztonság és elismerés iránti vágya, amely gyermekkorában kielégítetlen maradt. A félelmek és vágyak a tudatunk mélyén hatnak. Tudatos szinten független felnőttek vagyunk, akik maguk alakítják az életüket. A belső gyermek azonban tudat alatt döntő mértékben befolyásolja az észlelésünket, érzéseinket, gondolkodásunkat és cselekvésünket. Ráadásul sokkal erősebben, mint az értelmünk. Tudományosan igazolt tény, hogy a tudatalattink nagyhatalmú pszichikai tényező: megéléseink és cselekvéseink 80–90%-át meghatározza.

Ezt bizonyítja a következő példa is: Michael állandóan dührohamot kap, ha az élettársa, Sabine elfelejt valamit, ami számára fontos. Nemrég a vásárlásnál Sabine megfeledkezett a kedvenc kolbászáról. Michael teljesen kiakadt. Sabine nem értette a dolgot: számára csak annyi történt, hogy nincs kolbász. Barátja azonban úgy érezte, összedőlt a világ. Mi is történt?

Michael nincs tisztában azzal, hogy a benne megbúvó belső gyermek az, aki úgy érzi, Sabine nem törődik vele és nem tiszteli eléggé, ha megfeledkezik a kedvenc kolbászáról. Nem tudja, hogy féktelen dühének nem Sabine és az elfeledett kolbász az oka, hanem egy mélyen rejlő, múltbeli sérelem, tudniillik az a körülmény, hogy édesanyja gyermekkorában nem vette komolyan a kívánságait. Sabine mulasztásával csupán sót hintett a régi sebbe. De mivel Michaelben nem tudatosult a Sabinéval szembeni reakció és az anyjával kapcsolatos tapasztalatok közötti összefüggés, nem igazán tudja uralni az érzéseit és a viselkedését. A kolbász miatti vita nem az egyetlen ilyen jellegű konfliktus a kapcsolatukban. Michael és Sabine gyakran veszekednek banális dolgokon, mert egyikük sincs tudatosan tisztában azzal, hogy valójában miről is van szó. Michaelhez hasonlóan Sabinét is a belső gyermek irányítja. Az ő belső gyermeke nagyon érzékenyen reagál a kritikára, mert korábban ritkán tudott megfelelni a szüleinek. Michael dühkitörései tehát Sabinében is régi gyermekkori érzéseket ébresztenek fel. Ezért kicsinek és értéktelennek érzi magát, ennek megfelelően sértetten és megbántottan reagál. Néha már mindketten azon törik a fejüket, hogy jobb lenne szakítani, mert olyan gyakran vesznek össze apróságokon és közben kölcsönösen mélyen megbántják egymást.

Ha jobban ismernék a bennük élő belső gyermek vágyait és sérelmeit, akkor azokról tudnának beszélni, ahelyett hogy a felszínen egy megvenni elfelejtett kolbász vagy a túlzott kritika miatt kapnának hajba. Biztos, hogy akkor jobban megértenék egymást. És így közelebb kerülnének a másikhoz, ahelyett hogy kölcsönösen támadnák egymást.

Az, hogy nem tudunk a belső gyermekről, nem csak a párkapcsolatokban okoz konfliktusokat. Sok összetűzésben láthatjuk – ha ismerjük az összefüggéseket –, hogy itt nem két öntudatos felnőtt old meg egy konfliktust, hanem belső gyermekek harcolnak egymással. Például amikor a beosztott a főnöke kritikájára úgy reagál, hogy felmond. Vagy amikor egy politikus egy másik politikus határsértésére katonai támadással válaszol. A belső gyermekkel kapcsolatos tudatlanság az oka annak is, hogy sokan elégedetlenek önmagukkal és az életükkel, hogy konfliktusok keletkeznek az emberek között, és nemritkán kontrollt vesztve eszkalálódnak.

Persze azok sem élnek általában teljesen gondtalanul, akiknek a gyermekkoruk nagyrészt boldog volt, és megszerezték az ősbizalmat. Az ő belső gyermekük is begyűjtött néhány horzsolást, hiszen nem létezik tökéletes szülő és tökéletes gyermekkor. Ők is kaptak a szüleiktől a jó bevésődések mellett olyan nehéz örökséget is, amely a későbbi életükben nehézségeket okozhat, még ha ezek a problémák talán nem is annyira szembetűnőek, mint Michael dührohamai. Esetleg valaki nehezen bízik meg a családján kívül más emberekben. Vagy nem szeret súlyos döntéseket hozni. Vagy a saját lehetőségei alatt marad, mert nem mer belevágni nagyobb vállalkozásokba. Bárhogy is legyen, a gyermekkori negatív beidegződések korlátoznak bennünket, gátolják a fejlődésünket és a kapcsolatainkat is.

Végső soron szinte mindannyiunkról elmondható, hogy csak akkor fogjuk megérteni, milyen mély sebeket és vágyakat hordozunk magunkban, ha barátságot kötöttünk a bennünk rejtőző, belső gyermekkel. Ám lelkünknek ezt a sérült részét elfogadhatjuk, sőt bizonyos fokig akár meg is gyógyíthatjuk. Ezáltal megnőhet az önbecsülésünk, és a bennünk rejlő gyermek végre otthonra talál. Ez a feltétele annak, hogy békésebben, barátságosabban és boldogabban alakítsuk az emberi viszonyainkat. És ez a feltétele annak is, hogy képesek legyünk kilépni az olyan kapcsolatokból, amelyek nem tesznek jót nekünk, vagy akár meg is betegítenek.

Ez a könyv abban szeretne segíteni, hogy megismerd a benned rejlő belső gyermeket, és megbarátkozz vele. Támogat abban, hogy elszakadj azoktól a régi mintáktól, amelyek újra meg újra zsákutcába vezetnek és boldogtalanná tesznek. Megmutatja, hogyan találhatsz ezek helyett új és hasznos hozzáállásokat és magatartásmódokat, amelyekkel lényegesen boldogabban alakíthatod az életedet és a kapcsolataidat.

Megjegyzés a tegezésről: A tegezés áthidalja a szerző és az olvasó között általában meglévő távolságot. És nekem pontosan ez a szándékom, amikor ebben a könyvben a tegezős formát használom. Hiszen a bennünk lévő gyermek a tegezésre reagál. A magázásra nem.

Személyiségmodellek

Tudatunk felszínén a problémáink gyakran zavarosnak és nehezen megoldhatónak tűnnek. Néha nehezünkre esik megérteni mások cselekvéseit és érzéseit. Nem rendelkezünk kellő áttekintéssel – sem önmagunk, sem mások esetében. Pedig az emberi psziché felépítése tulajdonképpen nem is olyan bonyolult. Leegyszerűsítve azt mondhatjuk, hogy különböző személyiségrészekre bontható: van egy gyermeki és egy felnőtt része, a pszichénknek pedig létezik egy tudatos és egy tudat alatti szintje. Ha ismerjük a személyiségnek ezt a szerkezetét, akkor tudatosan dolgozhatunk vele, és képesek leszünk megoldani számos, korábban megoldhatatlannak tűnő problémát. Könyvemben be fogom mutatni, hogy ez hogyan lehetséges.

Mint említettem, a belső gyermek egy metafora, amely a személyiségünk gyermekkorban bevésődött, nem tudatos részeit írja körül. A belső gyermekhez társíthatóak az érzelmeink: a félelem, a fájdalom, a bánat, a düh, de az öröm, a boldogság és a szeretet is. A belső gyermeknek tehát vannak pozitív és boldog, de éppúgy negatív és szomorú oldalai is. Könyvemben mindkettőt közelebbről meg fogjuk ismerni, és dolgozni fogunk velük.

Létezik ezenkívül egy felnőtt én is, amelyet időnként belső felnőttnek is neveznek. Ez a racionális részünket és az értelmünket foglalja magában, vagyis a gondolkodást. A felnőtt én üzemmódjában képesek vagyunk felelősséget vállalni, tervezni, előrelátóan cselekedni, összefüggéseket felismerni és megérteni, kockázatokat mérlegelni, sőt a gyermeki ént is tudjuk szabályozni. A felnőtt én tudatosan és szándékosan cselekszik.

Sigmund Freud volt egyébként az első, aki különböző részekre bontotta a személyiséget. Az, amit a modern pszichológia gyermeki énnek vagy belső gyermeknek nevez, Freudnál az ösztönén (Es). A felnőtt ént Freud felettes énnek (Über-Ich) nevezte. Ez egyfajta erkölcsi ítélőerő bennünk, amit a modern pszichológia szülői énként vagy „belső kritikusként” is emleget. Ha a belső kritikus üzemmódjában vagyunk, akkor így beszélünk önmagunkhoz: „Ne szerencsétlenkedj! Te egy senki vagy, te nem tudsz semmit! Hát persze, hogy soha semmi sem sikerül neked!”

Az újabb terápiás módszerek, például az úgynevezett sématerápia a gyermeki, felnőtt és szülői ént további alkategóriákra osztják, ilyenek többek között a „sérült belső gyermek”, a „boldog belső gyermek”, a „dühös belső gyermek”, vagy a „büntető” és a „jóindulatú szülői én”. Schulz von Thun híres hamburgi pszichológus egy sor alszemélyiséget azonosított, és tőle származik a „belső csapat” kifejezés is.

Szeretnék pragmatikusan és nem túl bonyolultan fogalmazni, hiszen ha egyszerre több belső szereplővel dolgozunk, az hamar fárasztóvá és körülményessé válhat. Ezért könyvemben a boldog belső gyermekre, a sérült belső gyermekre és a belső felnőttre fogok szorítkozni. Tapasztalataim szerint ez a három szereplő tökéletesen elegendő a problémák megoldásához. A „boldog belső gyermek” és a „sérült belső gyermek” helyett azonban a napsugárgyermek és árnyékgyermek kifejezéseket fogom használni. Sokkal szebbek és találóbbak. E fogalmak egyébként nem tőlem, hanem régi barátnőmtől és kolléganőmtől, Julia Tomuschattól származnak, akinek A napsugárgyermekelv (Das Sonnenkind-Prinzip) című, rendkívül érdekes könyve 2016 őszén jelent meg.

A napsugárgyermek és az árnyékgyermek személyiségünk azon részeinek kifejeződései, melyet belső gyermeknek hívunk, és ami a tudatalattinkat jelenti. Szigorú értelemben véve csak egy tudatalattink, tehát egy belső gyermekünk van. Ezenkívül a belső gyermek nem mindig tudat alatti érzés. Amint elkezdünk rajta dolgozni, tudatossá válik. A napsugárgyermek és az árnyékgyermek ugyanakkor eltérő tudatállapotokat jelölnek. Ez elsősorban pragmatikus, nem pedig tudományos megkülönböztetés. Pszichoterapeutaként végzett sokéves munkám során a napsugárgyermek és az árnyékgyermek metafora használatával kifejlesztettem egy problémamegoldó módszert, amellyel szinte minden problémát meg lehet oldani. A „szinte” megszorítás azokra a nehézségekre vonatkozik, amelyeknek a megoldása nem a mi hatáskörünkbe tartozik. Ide elsősorban olyan sorscsapásokat sorolok, mint a betegségek, egy szerettünk halála, háború, természeti katasztrófa, erőszakos bűncselekmény, szexuális visszaélés. Tegyük mindjárt hozzá, hogy részben az is a személyiségünktől függ, hogyan birkózunk meg az ilyen sorscsapásokkal. Az olyan emberek, akik már a tragédia előtt is küzdöttek az árnyékgyermekükkel, természetesen nagyobb kihívás előtt állnak, mint azok, akik napsugárgyermeki lélekkel rendelkeznek. Ilyen értelemben olyanok is tanulhatnak ebből a könyvből, akiknek a fő problémája valamilyen sorscsapás. Leginkább azonban azoknak lesz hasznára mindaz, amit leírtam, akiknek a problémái „házi jellegűek”, vagyis megoldásuk a legtágabb értelemben véve a saját hatáskörükben áll. Ide sorolhatóak a kapcsolati problémák, de a depresszív hangulat, a stressz, a jövővel kapcsolatos szorongások, az életöröm hiánya, a pánikrohamok, a kényszeres cselekvések és hasonlók. Ezek ugyanis végső soron az árnyékgyermek beidegződéseire, vagy másképpen fogalmazva az önbecsülésünkre vezethetőek vissza.

Az árnyékgyermek és a napsugárgyermek

Az, hogy hogyan érzünk és egyáltalán milyen érzéseket vagyunk képesek önmagunkban érzékelni, illetve milyen érzések szorulnak háttérbe a megéléseinkben, jelentős mértékben függ velünk született temperamentumunktól és gyermekkori tapasztalatainktól. Lényegesen befolyásolják a tudat alatti dogmáink is. Dogmán a pszichológiában azokat a mélyen gyökerező meggyőződéseket értjük, amelyek az önmagunkhoz vagy a társas kapcsolatainkhoz fűződő beállítódásainkat fejezik ki. Sok dogma az első életévekben, a gyermek és a legközelebbi vonatkoztatási személyek közötti interakciók során alakul ki. Ilyen belső dogma lehet például az, hogy „Jó vagyok!”, vagy „Nem vagyok jó!”. Gyermekkorunk és későbbi életünk folyamán pozitív és negatív dogmákat egyaránt magunkévá teszünk. A pozitív dogmák (például „Jó vagyok!”) olyan helyzetekben keletkeztek, amikor úgy éreztük, a legfontosabb vonatkoztatási személyeink elfogadnak és szeretnek minket. Ezek erősítenek bennünket. A negatív dogmák (például „Nem vagyok jó!”) viszont olyan szituációkban jöttek létre, amelyekben rossznak és elutasítottnak éreztük magunkat. Ezek gyengítenek bennünket.

Az árnyékgyermek a negatív dogmáinkat és az azokból eredő nyomasztó érzéseket (például bánat, félelem, tehetetlenség vagy düh) foglalja magában. Ezek nyomán alakulnak ki az úgynevezett önvédelmi stratégiák, vagyis azon védekezési mechanizmusok, amelyeket azért fejlesztettünk ki, hogy kezelni tudjuk, illetve leginkább egyáltalán ne is érzékeljük ezeket az érzéseket. Jellegzetes védekezési stratégia például a visszavonulás, harmóniára való törekvés, perfekcionizmus, támadásra vagy akár hatalomra és kontrollra való törekvés. A dogmákra, érzelmekre és önvédelmi stratégiákra a későbbiekben még részletesen ki fogok térni. Most csak annyit kell megértened, hogy az árnyékgyermek önbecsülésed azon részéért felel, amely sérült és ezért labilis.

A napsugárgyermek ellenben a pozitív beidegződések és jó érzések összessége, mindaz, ami a boldog gyermeket jellemzi: spontaneitás, kalandvágy, kíváncsiság, belefeledkezés, vitalitás, tetterő és életöröm. A napsugárgyermek az önbecsülésünk sértetlen, ép oldalának metaforája. Azok személyiségének is, akik nagyon nehéz csomagot kaptak gyermekkorukban, van egy egészséges hányada. Az ő életükben is vannak olyan helyzetek, amelyekben megfelelő módon reagálnak, olyan pillanatok, amikor vidámak, kíváncsiak és játékosak – tehát amikor a napsugárgyermek kerül előtérbe. Persze azoknál, akik igazán nyomasztó gyermekkort tudhatnak maguk mögött, általában csak ritkán lép színre a napsugárgyermek. Ezért fogjuk ebben a könyvben erősen támogatni a napsugárgyermeket, és igyekszünk megvigasztalni az árnyékgyermeket, hogy érezze, törődünk vele, hogy megnyugodhasson, és így végül elegendő tér nyíljon a napsugárgyermeknek.

Mostanra bizonyára világossá vált, hogy pszichénk árnyékgyermek része az, ami problémát okoz az életünkben. Különösen akkor, ha tudat alatt és ezáltal reflektálatlanul marad. Szeretnék még egyszer Michael és Sabine példája kapcsán rámutatni erre: ha Michael a felnőtt énjével tekint a viselkedésére, rögtön tudatosul benne, hogy gyakran túlreagálja a dolgokat. Ezért már többször megfogadta, hogy megfékezi a dühét. Időnként sikerül is neki, többnyire azonban nem. A mérsékelt siker azzal magyarázható, hogy a benne rejlő belső felnőtt, vagyis a tudatosan gondolkodó értelem nem tud az árnyékgyermek sérüléseiről. Ezért a belső felnőtt képtelen hatni az árnyékgyermekre. Tudatosan gondolkodó, racionális értelme tehát nem ura az érzelmeinek és a viselkedésének, amelyeket így az árnyékgyermek határoz meg.

Ha Michael szeretné eredményesen megfékezni a dührohamait, akkor tudatosulnia kellene benne az édesanyja által okozott gyermekkori sérülések és a Sabine magatartása közötti összefüggésnek. Reflektálnia kellene arra, hogy a benne élő árnyékgyermek régi sebeket hordoz magában, amelyek mindig akkor kezdenek fájni, amikor az árnyékgyermek azt gondolja, nem veszik kellőképpen figyelembe a vágyait. Ha mindez sikerülne neki, a belső felnőtt így nyugtathatná meg az árnyékgyermeket: „Idefigyelj! Az, hogy Sabine megfeledkezett a kedvenc kolbászodról, nem azt jelenti, hogy nem szeret, és nem veszi komolyan a kívánságaidat. Sabine nem az anyád. Nem tökéletes, ahogy te sem vagy az. Vagyis megeshet, hogy elfelejt valamit, még ha az éppen a kedvenc kolbászod is!” Ha Michael képes lenne tudatosan leválasztani az árnyékgyermeket a felnőtt énjéről, akkor Sabine feledékenységét nem a szeretet és odafigyelés hiányaként fogná fel, hanem mint egyszerű emberi tévedést. Az észlelés ezen apró korrigálásával nem is támadna fel benne a düh. Ha tehát Michael kézben szeretné tartani a dühkitöréseit, akkor tudatosan kellene foglalkoznia az árnyékgyermekkel és annak sérüléseivel. És meg kell tanulnia tudatosan átváltani a józan és jóindulatú felnőtt én üzemmódjába, amely képes adekvát módon és szeretetteljesen reagálni az árnyékgyermek indulataira, ahelyett hogy folyamatosan az árnyékgyermek dühével támadna Sabinére.

A belső gyermek fejlődése

A napsugárgyermek és az árnyékgyermek személyiségarányai ha nem is kizárólag, de zömmel az első hat év során épülnek ki. Az első esztendők az ember fejlődésében azért olyan fontosak, mert ebben az időszakban alakul ki az agy szerkezete a maga idegi hálózatával és összeköttetéseivel. Ebben a fejlődési szakaszban a közeli vonatkoztatási személyekkel szerzett tapasztalataink ezért nagyon mélyen bevésődnek az agyunkba. Az, hogy anya és apa hogyan viszonyulnak hozzánk, alapvetően meghatározza életünk összes későbbi kapcsolatát. A szüleinkhez fűződő viszonyunkban tanuljuk meg, mit gondolunk magunkról és az emberi kapcsolatokról. Életünk első éveiben alakul ki az önbecsülésünk, és ezzel párhuzamosan a másokkal és a társas kapcsolatokkal szembeni bizalmunk vagy – kedvezőtlenebb esetben – bizalmatlanságunk is.

Ugyanakkor óvakodnunk kell attól, hogy túlságosan feketén-fehéren gondolkodjunk. Hiszen egyetlen szülő-gyermek kapcsolat sem csak jó, vagy csak rossz. Még ha szép gyermekkorunk volt is, akkor is hordozunk magunkban sebeket. Már maga a gyermeki helyzet mint olyan is indokolja ezt: amikor világra jövünk, kicsik, meztelenek és teljesen védtelenek vagyunk. A csecsemő számára életbevágóan fontos, hogy találjon egy olyan személyt, akihez kötődik, aki elfogadja, különben nem marad életben. A születés után és még egy jó darabig azt követően is tehát teljesen alávetett és függő élethelyzetben vagyunk. Ezért található mindannyiunkban egy árnyékgyermek is, amely alávetettnek és kicsinek érzi magát, és úgy gondolja, ő nem jó. Ráadásul a legjobb szülő sem teljesítheti gyermeke minden kívánságát. Szükségszerűen korlátokat is kell szabnia. A kisgyermek legfőképp a második életévben találkozik szembe számtalan szülői tiltással és korlátozással, amikor megtanul járni. Folyamatosan rendre intik, hogy ne tegye tönkre a játékait, ne érjen a vázához, ne játsszon az étellel, üljön bilire, legyen óvatos stb. A gyermek gyakran szembesül azzal az érzéssel, hogy valamit rosszul csinál, tehát valahogy „nem jó”.

Az ilyen kisebbrendűségi érzések mellett az emberek többsége persze olyan belső állapotokat is megél, amelyekben „jónak” és értékesnek érzi magát. Elvégre gyermekkorunkban nemcsak rossz, hanem jó élmények is érnek: törődés, szeretet, biztonságérzet, játék, élvezet, öröm. Ezért találunk magunkban egy másik oldalt is, amit napsugárgyermeknek hívunk.

Ha a nevelés és a gyermek ellátása meghaladja a szülők erejét, és kiabálnak vele, verik vagy elhanyagolják, akkor az (igazi) gyermekre nehéz sors vár. A kisgyerekek nem tudják megítélni, hogy az, amit a szüleik tesznek, jó vagy rossz. A gyermek szemszögéből a szülő nagy és tévedhetetlen. Ha az apa üvölt a gyerekkel és megüti, akkor a kicsi nem azt gondolja, hogy „Apa nem tudja kezelni az agresszióját, ezért pszichoterápiára lenne szüksége!”, hanem a verést azzal magyarázza, hogy ő „rossz”. Mielőtt megtanulna beszélni, még azt sem képes gondolni, hogy ő „rossz”, csak azt érzi, hogy megbüntetik, tehát nyilvánvalóan rossz vagy legalábbis helytelen dolgot tett.

Egyébként is az első két életévben tudjuk meg az érzéseinken keresztül, hogy alapvetően örülnek-e nekünk, vagy sem. A csecsemő és a kisgyermek gondozása testileg történik: etetés, fürdetés, pelenkázás. És ami nagyon fontos: simogatás. Az őt gondozó személy simogatása, szeretetteljes pillantása és hangfekvése alapján érzékeli a gyermek, hogy örömmel fogadják-e ezen a világon, vagy sem. És mivel az első két évben teljes mértékben ki vagyunk szolgáltatva a szüleinknek, ebben az életszakaszban alakul ki az úgynevezett ősbizalom vagy ősbizalmatlanság. Az „ős” előtag ebben az esetben arra utal, hogy egészen mély, egzisztenciális tapasztalatról van szó. Ezek a tapasztalatok nagyon mélyen bevésődnek a testi emlékezetbe. Azok az emberek, akikben kifejlődött az ősbizalom, a tudatuk egészen mély síkján éreznek bizalmat önmagukkal szemben, ami elemi feltétele annak, hogy másokban is képesek legyenek megbízni. Akik viszont nem tettek szert az ősbizalomra, mélyen bizonytalanok, és embertársaikkal szemben is bizalmatlanok. Ha valakiben kialakult az ősbizalom, általában a napsugárgyermek üzemmódjában van. Ha viszont nem szerezte meg az ősbizalmat, akkor több teret kap benne az árnyékgyermek.

Neurobiológiai vizsgálatok is igazolták, hogy az első két életévükben nagyobb stressznek, például szeretethiányos bánásmódnak kitett gyermekek egész életük során több stresszhormont termelnek. Így felnőttként is hajlamosabbak a stresszre: hevesebben és érzékenyebben reagálnak a stresszorokra, következésképp pszichikailag kevésbé terhelhetőek, mint azok, akiknek a gyermekkorát túlnyomórészt a biztonságérzet és a szeretet jellemezte. Metaforánknál maradva ez annyit jelent, hogy az érintettek gyakran azonosulnak a bennük élő árnyékgyermekkel.

Természetesen a későbbi életévek is nagyon lényeges és meghatározó szerepet játszanak a fejlődésben. És nyilvánvalóan a szülőkön kívül más vonatkoztatási személyek is jelentős befolyással bírnak, így a nagyszülők, osztálytársak vagy tanárok. Én azonban szeretnék a szülők, illetve a fő vonatkoztatási személyek befolyására szorítkozni, különben túllépném e könyv kereteit. Ha azonban te a veled egyidősekkel, egy tanárnővel vagy a nagymamáddal kapcsolatban tettél szert kiemelkedően fontos tapasztalatokra, akkor a könyvben szereplő gyakorlatokat rájuk is vonatkoztathatod.

Tudatos értelmünkkel, tehát a felnőtt énünkkel amúgy sem emlékszünk életünk első két évére, még ha ezek a tudatalattinkban mély nyomot hagytak is. Az emberek többségénél az első emlékek az óvodáskorból vagy még későbbről datálódnak. Ettől az időtől fogva vagyunk képesek tudatosan emlékezni arra, hogyan bánt velünk anya és apa, és milyen volt velük a kapcsolatunk.

Kitérő: Védőbeszéd az önismeret mellett

A reflexió és a reflektálni a pszichológusok kedvenc szavai közé tartoznak. Nem véletlenül: az önmagára reflektáló ember közelebb kerül a belső indítékaihoz, érzelmeihez és gondolataihoz, és ezeket pszichológiai összefüggésbe tudja hozni a tetteivel. Mivel ilyenkor szem előtt tartja saját árnyoldalait is, tudatosabban képes ezeket kezelni. Így például időben észreveszi, hogy a rokonszenv hiánya, amelyet egy bizonyos személlyel szemben érez, nem annyira azzal a körülménnyel függ össze, hogy az illető ne lenne kedves hozzá, inkább azzal, hogy némileg irigykedik az illető sikereire. Ha ezt bevallja magának, akkor valószínűleg arra a belátásra jut, hogy nem lenne tisztességes bántania a másikat. Jó esélye van tehát arra, hogy békésen viselkedjen az illetővel, és belsőleg megzabolázza az irigységét. Hiszen pontosan azért, mert belátta, hogy irigységet és kisebbrendűséget érez, pozitívan tudja ezeket befolyásolni, például azáltal, hogy szem előtt tartja, ő is sokat elért már az életben, és van miért hálásnak lennie. Ha ellenben nem ismerte volna be, hogy valójában a másik sikere sérti az egóját, akkor hajlott volna arra, hogy rátámadjon, és akár csak apróbb szurkálódások formájában, még mások előtt is leszólja.

Ez az egyszerű példa is mutatja, hogy nem csupán arról van szó, hogy megoldást leljünk a saját problémáinkra, hanem arról is, hogy társadalmilag elfogadható módon viselkedjünk. Az önismeret és a reflexió nem pusztán egyéni, de társadalmi értékkel is bír. Ha az olyan érzések, mint a tehetetlenség vagy a kisebbrendűség, reflektálatlanok maradnak, azokat társadalmi szempontból káros módon felfokozott hataloméhség vagy elismerésvágy formájában próbálják majd kompenzálni. Ha valaki a benne rejlő árnyékgyermekkel azonosítja magát, az az érzékelésében súlyos torzulásokat okozhat. Az árnyékgyermek szemszögéből a másik ember mindig nagyobbnak tűnik, mint mi magunk, és ez a különbség oda vezethet, hogy a látszólag erősebb félnek rosszindulatú szándékokat tulajdonítunk, amint ezt Michael és Sabine esetében láthattuk. Mivel Michael nem ismerte fel a kora gyermekkori sérülései és a jelenlegi dühe között fennálló összefüggést, Sabine „közömbössége és figyelmetlensége” áldozatának tekinti magát, aminek következtében az ő szemében Sabine tettessé válik, és máris felizzanak az indulatok. És akkor itt még csak egy szerelmespár civakodásáról van szó! Más, sokkal súlyosabb esetekben azonban államférfiak kerülnek hasonló helyzetbe, akik hiányzó önreflexiójuk és az abból fakadó hatalomvágyuk következményeként egész nemzeteket taszíthatnak romlásba.

Ezért tűztem ki célul, hogy felhívjam olvasóim figyelmét: az önismeret nemcsak a személyes problémáktól segít megszabadulni, hanem abban is támogat, hogy jobb emberek legyünk.

Amire a szülőknek oda kell figyelniük

Most már tudjuk, hogy a napsugárgyermeket és az árnyékgyermeket a gyermekkorunk legszorosabb kapcsolataiban szerzett tapasztalatok formálják. Ebből logikusan következik, hogy a nevelés rendkívül fontos szerepet játszik abban, hogy többnyire a napsugárgyermek üzemmódjában létezünk, amelyet a megfelelő önbecsülés, valamint az önmagunkba és másokba vetett bizalom határoz meg, vagy pedig az árnyékgyermek üzemmódjában, amely bizonytalannak érzi magát, és bizalmatlanul viszonyul embertársaihoz.

Természetesen rengeteg olyan nevelési tanácsadó könyvet találhatunk a könyvesboltok polcain, amely utat mutat a szülőknek, hogyan bánjanak jól gyermekükkel a gyermekkor egyes szakaszaiban. Ezekben gyakran esik szó arról, hogyan oldhatóak meg a jellegzetes szülő-gyermek konfliktusok, vagy miként terelhető jó útra a nemkívánatos magatartás.

A pszichológia szempontjából azonban a nevelés sokkal alapvetőbb témák körül forog: minden gyereknek különféle pszichológiai alapszükségletei vannak. Például a kötődés vagy az elismerés iránti szükséglet. Azok a szülők, akiknek sikerül megfelelő módon kielégíteniük gyermekeik pszichológiai alapszükségleteit, gondoskodnak arról, hogy gyermekük felnőttkorára ősbizalommal rendelkező, önmagában és másokban megbízni képes emberré váljon.

Klaus Grawe, ismert pszichoterápia-kutató ezeket a pszichológiai alapszükségleteket és azok jelentőségét vizsgálta. Könyvemben az ő eredményeire fogok támaszkodni. Véleményem szerint a pszichológiai alapszükségletek feltárása remek kiindulópont ahhoz, hogy önmagunkat és az árnyékgyermeket jobban megértsük. Ezzel a módszerrel ugyanis két legyet üthetünk egy csapásra: a négy pszichológiai alapszükséglet segítségével egyrészt egy olyan rendszerre teszünk szert, amely megkönnyíti saját gyermekkori beidegződéseink elemzését, másrészt segít az aktuális problémák megértésében is, különösen, mivel azok gyökerei többnyire a gyermekkorba nyúlnak vissza. Pszichológiai alapszükségleteink ugyanis életünk folyamán nem változnak – ahogy számottevően a testiek sem. Ez azt jelenti, hogy minden esetben, amikor valamilyen jó vagy rossz érzés keletkezik bennünk, akkor pszichológiai vagy testi alapszükségleteink valamelyike vagy közülük több is érintett. Jó esetben azt érezzük, hogy az alapszükségleteink ki vannak elégítve – és jól vagyunk. Avagy rosszul érezzük magunkat, és így észleljük, hogy valami hiányzik. Íme, a négy pszichológiai alapszükséglet:

- a kötődés iránti szükséglet;

- az autonómia és kontroll iránti szükséglet;

- a kellemesség érzése, illetve a kellemetlenség érzésének elkerülése iránti szükséglet;

- az önértékelés erősítése, illetve az elismerés iránti szükséglet.

Nem tudnék olyan lelki problémát említeni, ami ne lenne visszavezethető ezen alapszükségletek egyikének vagy akár többnek is a megsértésére. Amikor Michael felhúzza magát azon, hogy Sabine elfelejtett kolbászt hozni, az azért történik, mert az önbecsülés erősítése és az elismerés iránti szükségletét sértve érzi. De a kontroll és a kellemességérzet iránti szükséglete sem elégül ki. Valahányszor stresszt, bánatot, dühöt vagy félelmet érzünk, az alapszükségleteink forognak kockán. Többnyire nemcsak egy, hanem több alapszükségletünk is kielégítetlenül marad, vagy akár az összes. Ha például szerelmi bánat gyötör, a kötődési szükségletünk sérült, de ugyanígy a kontroll iránti igényünk (mert nem tudjuk befolyásolni a szerelmünket) és a kellemességérzet iránti szükségletünk is, továbbá a visszautasítással az önbecsülésünkön is mély sebet ejtettek. A szerelmi bánat éppen azért képes annyira a hatalmába keríteni és érzelmileg megsebezni, mert minden szinten frusztrálódunk.

Ha a négy pszichológiai alapszükséglet felől vesszük górcső alá a problémáinkat, sokkal egyértelműbbé és áttekinthetőbbé válnak a nehézségek okai. Látszólag rendkívül összetett problémák is a lényegükre redukálhatóak. És ilyenkor gyakran ki is kristályosodik egy megoldás ezekre a nehézségekre. Ha például Michaelben tudatosulna, hogy Sabine feledékenysége következtében az önbecsülés erősítése és az elismerés iránti szükséglete sérült, akkor egy lépéssel már előrébb járna. Az inger (elfelejtett kolbász) és a reakció (düh) közötti sötét folt máris egy kicsit világosabbá válna. Michael rájönne, hogy azért dühös, mert megsértették az elismerés iránti szükségletét. Már önmagában ez a felismerés elvezethetné oda, hogy némileg elhatárolódik a pszichés mintájától, mert eljuthatna ahhoz a kérdéshez, hogy vajon valóban Sabine feledékenysége sértette-e meg az önbecsülését. A válasz vélhetően „nem” lenne. E felismerés fényében legközelebb talán már egy kicsit higgadtabban reagálna. Feltehetően azon is eltöprengene, mi lehet érzékenységének a valódi oka. Ez a kérdés pedig annak belátására indítaná, hogy már kora gyermekkora óta ismerős számára az az érzés, hogy nem figyelnek rá, és nem ismerik el a szükségleteit. Bizonyára eszébe jutna néhány, az édesanyjával kapcsolatos szituáció. És talán ráébredne, hogy talán nem is Sabinéről, hanem az anyjához fűződő viszonyáról van szó. Ily módon egy nagy lépéssel jutna közelebb önmagához és a problémája megoldásához.

A négy pszichológiai alapszükséglet

Mielőtt elmagyaráznám, hogyan tudná feloldani a régi mintákat Michael, illetve hogyan tudnád te, szeretnék egy kicsit részletesebben foglalkozni a négy pszichológiai alapszükséglettel. Próbálj meg olvasás közben ráérezni, hogyan befolyásolták ezek az alapszükségletek a benned rejlő napsugár- és árnyékgyermeket.

A kötődés iránti szükséglet

A kötődés iránti szükséglet születésünktől halálunkig elkísér. Mint említettük, egy csecsemő számára létfontosságú a kötődés. A kisbabák meghalnak, ha megtagadják tőlük a testi érintést. De a kötődés, odatartozás és közösség iránti vágy a testi gondoskodáson túl a lelki alapszükségleteinkhez is hozzátartozik. A kötődésre való igény számtalan helyzetben játszik szerepet, nem csupán szerelmi és családi kapcsolatokban. Ezt a szükségletet elégítjük ki akkor is, amikor barátokkal találkozunk, chatelünk, a munkatársainkkal beszélgetünk az ebédszünetben, focimeccset nézünk az óriáskivetítőn, vagy levelet írunk.

A kötődés gyermeki szükséglete a szülők részéről az elhanyagolás, elutasítás és/vagy erőszak miatt maradhat kielégítetlenül. Az elhanyagolásnak természetesen számtalan fokozata létezik. Kevésbé súlyos esetekben egy gyermek elhanyagoltnak érezheti magát, ha az őt egyébként szerető szülei külső körülmények következtében stressz alatt állnak és túlterheltek. Ha például a szülők négy gyereket nevelnek, és komoly anyagi nehézségekkel küzdenek. Súlyosabb esetben a gyereket pszichésen zavart szülőjük vagy gondviselőjük lelkileg és/vagy fizikailag bántalmazza.

A gyermek kötődés iránti szükségletének sérülése különbözőképpen hathat a pszichés fejlődésére. Ebben természetesen szerepet játszik az is, milyen súlyos fokú volt a gyermek elhanyagolása, de lényeges szempont a gyermek lelki beállítottsága is. Ezen tényezők összjátéka dönti el, hogy a következmény az önbecsülés csekély mértékű csorbulása lesz, vagy akár valamilyen súlyos pszichés zavar kialakulása. A legtöbb esetben azonban mindenképpen károsodik a gyermek kötődési képessége, mégpedig vagy úgy, hogy felnőttként kerüli a szoros kötődéseket, illetve ezeket újra és újra lerombolja, vagy ráakaszkodó kötődési magatartást fejleszt ki, és ezzel túlzott függőségbe kerül a partnerétől és másoktól.

Az autonómia és biztonság iránti szükséglet

A kötődés szükséglete mellett a gyerekek – akárcsak a felnőttek – autonómia iránti szükséglettel is rendelkeznek. A kisgyerek szempontjából ez azt jelenti, hogy a tápláláson és a simogatáson kívül arra is vágyik, hogy megvizsgálhassa és felfedezhesse a környezetét. Van benne egy veleszületett felfedezési ösztön. A gyerekek nagyon törekednek arra, hogy önállóan cselekedhessenek, amint a képességeik ezt lehetővé teszik. Kifejezetten büszkék, ha valamit a szüleik segítsége nélkül sikerül megcsinálniuk. Már a kisgyerekek is ragaszkodnak ahhoz, hogy „hadd csináljam egyedül!”, ha a szülők segíteni akarnának. Egész fejlődésünk arra van kihegyezve, hogy önállóvá és a szüleink gondoskodásától függetlenné váljunk.

Az autonómia kontrollt jelent, a kontroll pedig biztonságot. Ha valakit „kontrollmániásnak” nevezünk, ezen egy olyan magatartásmódot értünk, amelynek középpontjában a biztonsággal kapcsolatos aggodalom áll, mivel az illető a szíve mélyén (az árnyékgyermek hatására) bizonytalannak érzi magát. Az autonómiaszükségletnek a biztonságvágy mellett része a hatalomvágy is. Születésünktől fogva arra törekszünk, hogy befolyást gyakoroljunk a környezetünkre, és elkerüljük a tehetetlenséget, kiszolgáltatottságot. A befolyásgyakorlás eszközei a fejlődésünk folyamán változnak. Eleinte csak sírással tudjuk felhívni magunkra a figyelmet, de később már segítségünkre van az összetettebb nyelv és a cselekvés.

A gyerekek autonóm kibontakozásának igényét a szülők időnként akadályozzák. A túlságosan óvó, erős kontrollt alkalmazó szülők, akik túl sok mindent írnak elő a gyerekeiknek, és túl szűk határokat szabnak nekik, korlátozzák az autonómiájuk fejlődését. A gyermek a fejlődése során magáévá teszi ezt a félénkséget és a szülők túlzott kontrolligényét. Előfordulhat, hogy az ilyen emberek későbbi életük folyamán ismétlődően korlátozzák magukat, mert kételkednek a képességeikben.

Azok a szülők, akik jó szándékkal ugyan, de túl sok akadályt gördítenek el a gyermekük útjából, valójában nem kedveznek csemetéik fejlődésének. Az ilyen gyerekek felnőttkorukban is önállótlanok lesznek, és függeni fognak attól a személytől, aki felelősséget vállal értük. Vagy pedig radikálisan elhatárolódnak a szülői neveltetéstől, mindenáron függetlenek és szabadok kívánnak maradni, továbbá minél több hatalmat szeretnének a kezükben összpontosítani.

Kitérő: Az autonómia-függőség konfliktus

A kötődés, illetve az autonómia és önállóság iránti szükséglet közötti belső egyensúly megtalálása komoly feladat, amit minden embernek magának kell megoldania. Egy emberi alapkonfliktusról van szó, amelyet a szakirodalom autonómia-függőség konfliktusként ír le. A függőség szót jelen esetben a kötődés szinonimájaként értelmezhetjük, a gyermeknek a szülői törődéstől és gondoskodástól való függőségét értjük alatta. Gondoskodásról, mint korábban említettük, akkor beszélhetünk, ha legalább egy személy kötődést alakít ki a gyermekkel. Az esetek többségében ez az egyik szülő vagy mindkét szülő. Ha a szülők szeretetteljesen gondoskodnak a gyermek testi és lelki szükségleteiről, akkor az agyában olyan összeköttetések jönnek létre, amelyek a „függőséget” nemcsak valami negatív dologhoz, hanem az érzelmi biztonság állapotához is kötik. A kötődés tehát az ilyen gyermek agyában mint valami „biztos és bizalomra méltó” dolog raktározódik el. A szaknyelvben ezért azt mondják, hogy ezek a gyerekek biztonságos kötődést fejlesztettek ki a gondozó személlyel szemben. Ennek ellentéte a bizonytalan kötődés, amikor a gyermek azt éli meg, hogy a gondviselője nem megbízható. A bizonytalan kötődésű emberek esetében az árnyékgyermek mély bizalomkárosodást mutat, míg a biztonságos kötődésű emberek napsugárgyermeke sokkal könnyebben bízik meg önmagában és másokban.

Ideális esetben a szülők mind a kötődés és függőség, mind a szabad kibontakozás és önállóság iránti gyermeki szükségletet kielégítik. Az így felnövő gyermekben kialakul az ősbizalom, vagyis a mély biztonságérzet, amely egyaránt vonatkozik a saját személyére és az emberek közötti kapcsolatokba vetett bizalomra. Az ősbizalom azonban a fejlődés későbbi szakaszaiban traumatikus élmények, például erőszak vagy bántalmazás hatására erősen meginoghat. Ám a legtöbb esetben megmarad, és egy életen át erőforrásként szolgál. Az ősbizalommal megáldott embereknek sokkal könnyebb dolguk van az életben, mint azoknak, akik erre nem tehettek szert. Ők gyakran működnek napsugárgyermek üzemmódban. A napsugárgyermeket azonban életünk későbbi éveiben is lehet fejleszteni, támogatni. Hogy hogyan, azt ebben a könyvben fogom neked megmutatni.

Ha egy gyermek kötődési szükségletét nem elégítik ki és/vagy gátolják őt az önállósodásban, akkor később gondot fog okozni neki, hogy megbízzon önmagában és másokban. Annak érdekében, hogy kompenzálja ezt a bizonytalanságot, tudat alatt megoldást, illetve védekezési stratégiát fog keresni. Ez az önvédelem abban áll, hogy az illető (tudat alatt) az autonómia vagy a függőség felé billen el. Ha a belső egyensúly az autonómia irányába dől, akkor a szóban forgó személyben túlzottan erős igény alakul ki arra, hogy szabad és független legyen. Ennek következtében az illető – illetve a benne lakozó árnyékgyermek – kerülni fogja a (túl) szoros emberi kötődéseket. Az árnyékgyermek meg van győződve arról, hogy nem (igazán) bízhat meg a többi emberben. A biztonság tehát számára azt jelenti, hogy őrzi a függetlenségét és a személyes autonómiáját. Pszicho-logikusan az ilyen embereknek problémát okoz a szoros kötődés, vagyis hogy megbízzanak egy szerelmi kapcsolatban. Kötődési szorongásban szenvednek, azaz vagy nem létesítenek párkapcsolatot, vagy nem engedik igazán közel magukhoz a társukat, illetve a közelség pillanatait követően mindig újra eltávolodnak tőle.

Ha viszont egy személy belső egyensúlya a függőség javára billen el, akkor túlfokozott igénye van az emberi kötődésre. Ráakaszkodik a partnerére, illetve az az érzése (pontosabban a benne élő árnyékgyermeknek az az érzése), hogy képtelen társ nélkül élni. Az ilyen embereknek diffúz szorongásaik vannak, úgy érzik, nem tudnak megállni a saját lábukon.

Tartalom

A benned rejlő gyermeknek otthonra kell találnia

Személyiségmodellek

Az árnyékgyermek és a napsugárgyermek

A belső gyermek fejlődése

Kitérő: Védőbeszéd az önismeret mellett

Amire a szülőknek oda kell figyelniük

A négy pszichológiai alapszükséglet

A kötődés iránti szükséglet

Az autonómia és biztonság iránti szükséglet

Kitérő: Az autonómia-függőség konfliktus

A kellemességérzés iránti szükséglet

Az önbecsülés erősítése és az elismerés iránti szükséglet

Hogyan határozza meg gyermekkorunk a viselkedésünket

„Anya megért engem!” A szülői beleérző képesség

A genetikától a jellemig: A belső gyermeket befolyásoló további tényezők

Az árnyékgyermek és dogmái

Az elkényeztetett árnyékgyermek

Nem könnyű kritizálni a szüleinket

Kitérő: A rossz hangulat genetikai okai

Hogyan határozzák meg dogmáink az észlelésünket

Szinte rendíthetetlenül hiszünk gyermekkori tapasztalatainkban

Az árnyékgyermek és dogmái: villámgyorsan támadó rossz érzések

Az árnyékgyermek, a felnőtt és az önbecsülés

Fedezd fel az árnyékgyermeked!

Gyakorlat: Találd meg negatív dogmáidat

Gyakorlat: Érezd az árnyékgyermeked

Találd meg az alapdogmá(i)dat

Hogyan szabadulhatunk meg a negatív érzésektől

Gyakorlat: Az érzelemhíd

Kitérő: Problémaelfojtó és érzelemszegény személyiségek

Mit tegyek, ha kevéssé tudok érezni?

A projekciónk a mi valóságunk

Az árnyékgyermek védekezési stratégiái

Önvédelem: A valóság elfojtása

Önvédelem: Projekció és áldozati szemlélet

Önvédelem: Tökéletességre való törekvés, szépségmánia és elismerésfüggőség

Önvédelem: Harmóniára való törekvés és túlzott megfelelésvágy

Önvédelem: Segítőszindróma

Önvédelem: Hatalomra való törekvés

Önvédelem: Kontrollra való törekvés

Önvédelem: Támadás és offenzíva

Önvédelem: Gyermek maradok

Önvédelem: Menekülés, visszavonulás és elkerülés

Kitérő: Az árnyékgyermek félelme a közelségtől és a kisajátítástól

Speciális eset: Függőségbe való menekülés

Önvédelem: Nárcizmus

Önvédelem: Álcázás, szerepjáték és hazugságok

Gyakorlat: Találd meg egyéni védekezési stratégiáidat

Az árnyékgyermek mindig jelen van

Te alkotod a valóságodat

Gyógyítsd meg az árnyékgyermeked!

Gyakorlat: Találj belső segítőket

Gyakorlat: Erősítsd felnőtt énedet

Gyakorlat: Az árnyékgyermek elfogadása

Gyakorlat: A felnőtt megvigasztalja az árnyékgyermeket

Gyakorlat: Régi emlékek felülírása

Gyakorlat: Kötődés és biztonság az árnyékgyermek számára

Gyakorlat: Írj levelet az árnyékgyermekednek

Gyakorlat: Értsd meg az árnyékgyermeked

Gyakorlat: Az észlelés három pozíciója

Fedezd fel a benned rejlő napsugárgyermeket!

Te vagy a felelős a boldogságodért

Gyakorlat: Találd meg a pozitív dogmáidat

1. Pozitív dogmák a gyermekkorból

2. Az alapdogmák átfordítása

Gyakorlat: Keresd meg erősségeidet és erőforrásaidat

Hogyan segíthetnek minket az értékek

Gyakorlat: Határozd meg az értékeidet

Sok múlik a hangulaton

Használd a képzeletedet és a testi emlékezetedet

Gyakorlat: Vésd be magadba a napsugárgyermeket

A napsugárgyermek a hétköznapokban

A védekezési stratégiáktól az építkezési stratégiákig

Boldogságunk és boldogtalanságunk a kapcsolatainkon múlik

Érd tetten magad

Tégy különbséget a tények és az értelmezések között

Gyakorlat: Valóságkontroll

Találd meg az egyensúlyt a reflexió és a figyelemelterelés között

Légy őszinte magadhoz

Gyakorlat: A valóság igenlő elfogadása

Gyakorold a jóindulatot

Dicsérd felebarátodat, mint önmagadat

A jó elég jó

Élvezd az életed

Hiteles légy, ne jó gyerek

Vállald a konfliktusokat, és építsd a kapcsolataidat

Gyakorlat: Konfliktustréning

Ismerd fel, mikor kell valamit elengedned

Gyakorold az empátiát

Figyelj oda

Szabj egészséges határokat

Kitérő: Az árnyékgyermek és a burnout (kiégés)

Gyakorlat: Az érzések feloldása

Tanulj meg nemet mondani

Bízz magadban és az életben

Zabolázd meg az érzéseidet

Kitérő: Az impulzív árnyékgyermek

A tehénmeditáció

Gyakorlat: Egy kis lecke talpraesettségből

Nem baj, ha csalódást okozol

Kitérő: Építkezési stratégiák a függőség ellen

Győzd le a lustaságodat

Gyakorlat: Hét lépés halogatáskór ellen

Oldd fel az ellenállásodat

Legyenek hobbijaid, kedvenc időtöltéseid

Gyakorlat: Keresd meg személyes építkezési stratégiáidat

Gyakorlat: Az árnyék- és a napsugárgyermek integrációja

Engedd, hogy önmagad lehess

Bibliográfia

Letölthető meditációk

Lábjegyzetek

Park Könyvkiadó

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkonyvkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0