BitterSweet

SOTUS EXTRA

Igaz szerelmünk története

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: พี่ว้าว้กตัวร้ายกับนายปีหนึ่ง

Fordította: Kanompang

Published originally under the title of
พี่ว้าว้กตัวร้ายกับนายปีหนึ่ง (SOTUS the series)

Author©BitterSweet

Hungarian Editionrights under license granted by
The Reading Room CO Ltd.

Hungarian Edition copyright © 2022 Művelt Nép Könyvkiadó

Arranged through JS Agency Co., Ltd, Taiwan

All rights reserved

Hungarian Translation © Kanompang 2022

ISBN 9789635801299

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ EXTRA FEJEZET

Az első találkozás

A középiskolás életemnek egy szempillantás alatt vége lett. Mire újra kinyitottam a szemem, már az egyetemre felvételiztem.

– Kong! Hívj fel a szóbelid után, érted jövök! – mondta anyám aggódva aznap reggel, a kocsija felé menet.

– Egyedül is haza tudok menni, anya – dörmögtem nagyfiúsan. – Tudom, hogy sok a dolgod a munkahelyeden.

A sikeres írásbeli vizsgám után a pontszámaim alapján már felvettek az egyetemre, és csupán egy formális beszélgetés volt hátra a felvételi bizottsággal. Egyetemista lettem, felnőtt, ivarérett férfi, anyám mégis úgy kezelt, mint egy kisfiút. Nem rosszindulatból mondom, hiszen tudom, hogy anyai gondoskodásból ragaszkodott ahhoz, hogy hazaszállítson az egyetemről, ami egyébként tíz percre esett a házunktól, inkább arra céloztam ezzel, hogy átléptem egy másik korba, ahol már nem volt szükségem
az állandó felügyeletre. Éreztem, hogy az egyetemi éveimmel elérkezett az idő az önállóságra, és szerettem volna elszakadni a családi fészektől. Ez vezérelte azt a döntésemet is, hogy az egyetem kezdetével otthonról a kollégiumba költözöm.

– Igazad van – sóhajtott anyám megadóan. – Nem tudlak már ide-oda fuvarozni téged. Ha a kollégiumba költözöl, a saját lábadra kell állnod.

– Igen – bólintottam határozottam. – Én is azt szeretném.

Másnak talán furcsa volt, hogy a meghitt, kényelmes családi otthont fel akartam cserélni a szűkös és zajos kollégiumi szobára, de én alig vártam, hogy elköltözhessek a szülői házból. Nem mintha anyám jelenléte bosszantott volna, inkább magamnak akartam bebizonyítani, hogy képes vagyok az önállóságra. Anyám a szokásos racionalitással fogadta a döntésemet, amiért nagyon hálás voltam neki. Tudtam, hogy a fióka első szárnypróbálgatásait minden gondos szülő aggódva figyeli, ő mégis örömmel eresztett az utamra, mert bízott bennem.

– Azért felhívlak a szóbelim után – mosolyogtam cinkosan.

Anyám arcán szétterült az elégedett derű, és vidáman bepattant a kocsijába, majd egy búcsúpillantás után kihajtott a kertkapun. Sokáig bámultam utána, és közben azon gondolkoztam, milyen érzés lehet egy szülőnek, amikor a gyerekei elhagyják a családi otthont.

Nálunk a családban én vagyok a legfiatalabb, a két nővérem már lediplomázott, és a három idősebb nő között én voltam a kisfiú. Anyám úgy vigyázott rám, mint a szeme világára. A munkája mellett ugyan alig jutott ideje másra, velem mégis mindig kivételt tett, vélhetően a családi vállalkozás jövője miatt is. Anyám egy sikeres műanyaggyár tulajdonosa volt, ahol műanyag granulátumokat termeltek exportra, és az évről-évre növekvő megrendelés hatására szóba került a gyár bővítése. Mint a család egyetlen fiú örököse, nem véletlenül felvételiztem a Mérnöki Karra. A családi vállalkozásunk jövője az egyedüli oka, hogy iparmérnöknek tanultam.

Ezen a reggelen a szóbeli vizsgára indultam (mint már említettem, puszta formalitásból, a szinte tökéletes írásbelim után), és a campusra megérkezve magabiztosan lépdeltem a Mérnöki Kar impozáns épületei között a felvételi beszélgetés helyszíne felé. Ahogy közelebb értem a vizsgaterem épületéhez, énekhang és dobszó ütötte meg a fülemet, aminek kisvártatva meg is tudtam az okát. Nagyjából egy tucat felsőéves egyetemista, hagyományos, fehér vászoningbe és vörös vászonnadrágba öltözve ugrált és kurjongatott a különféle dobokkal felszerelt zenekar előtt, körülöttük a szülők és diákok népes nézőseregével.

A harsány csinnadratta a gólyáknak szólt, akiket szokás szerint valamilyen műsorszámmal köszöntöttek az egyetemen az idősebb diákok. A mérnöki fogadtatás azonban, mint minden más a Mérnöki Karon, eltért a szokásostól. A fogadó együttes csak fiúkból állt, akik üvöltve énekeltek valami mérnökdalt, és a dobosok eszeveszett ritmusára, megszállottan táncoltak körben, amelybe a közönségből kiragadott nézőket is bevontak.

A magam részéről nem rajongok ezért a „közösségfejlesztő programnak” titulált beavató szertartásért, amely Thaiföldön szinte minden egyetemen szokás. A beavatás egy felsőévesekből álló brigád küldetése, és a mérnöki karok beavatóinak különösen rossz a híre az országban. Kegyetlen bánásmódjukról az újságok is beszámoltak már, amikor ártatlan elsőéves diákok vesztették életüket a kezük között. Csodálkozom, hogy nem tiltották még be országszerte minden egyetemen ezt a brutális és értelmetlen emberkínzást.

Véleményem szerint a gólyák beavatása csupán ürügy arra, hogy a felsőévesek megalázzák az újoncokat, megfélemlítéssel uralkodjanak rajtuk, és engedelmességre kényszerítsék őket. Közben az egészet megpróbálják valamiféle erénnyé kovácsolni a SOTUS zászlaja alatt, ami a hierarchiát, a rendet és az egységes szellemet dicsőíti: Seniority, Order, Tradition, Unity, Spirit – mint egy szélsőséges párt jelszavai. (Nekem már az gyanús, ha valaki egységes szellemről beszél egy szigorúan hierarchikus rendszerben.)

A SOTUS, ki tudja miért, kőbe vésett hagyomány a Mérnöki Karon, és ha megkérdezünk bárkit ennek az okáról, tautologikusan csak azt a választ kapjuk: mert ez a hagyomány. Lefogadom, hogy a beavatásnak egyetlen újonc egyetemista sem tudja a valódi értelmét, csak vakon követi az előírást, ami senki másnak nem hoz hasznot, csak a beavatóknak. Nekem már ettől a zenés fogadtatástól felállt a szőr a hátamon, és semmi kedvem sem volt részt venni ebben az erőszakos rituáléban, ami a szemem előtt szedte az első áldozatait.

A közösségépítő programot messzire elkerülve átsétáltam a regisztrációs pulthoz, ahol kitöltettek velem egy űrlapot, és cserébe kaptam egy sorszámot meg egy felkészítő anyagot a felvételi beszélgetéshez. Amikor leadtam az űrlapot, a hátam mögül valaki a nevemen szólított:

– Kong? Mit keresel te itt?

Fürgén hátraperdültem az ismerős hangra, és amikor megpillantottam a régi iskolatársamat, széles mosolyra szaladt a szám.

– Aem! Nahát, de jó! Te is ide felvételiztél?

Aem a középiskolában volt az évfolyamtársam, 13 éves korunk óta ismerjük egymást. Nem voltunk közeli barátok, de gyakran kosárlabdáztunk együtt, és ő is tagja volt a szélesebb baráti körömnek. Mivel sosem beszélgettem vele a továbbtanulásról, fogalmam sem volt, hogy ő is az iparmérnök szakra jelentkezett, és nagyon megörültem, hogy már a felvételin egy régi ismerősbe botlottam. Aem viszont feltűnően csodálkozott a váratlan találkozáson, és a vidám mosolya hamar lekonyult.

– Nem értem – ráncolta a homlokát zavartan.
– Azt hallottam, hogy közgazdaságtant akarsz tanulni. Minek felvételiztél az iparmérnök szakra?

Erre hirtelen nem tudtam mit mondani. Valóban, korábban az volt a tervem, hogy a középiskola után a közgázra fogok jelentkezni, mivel matekból mindig én voltam a császár. Nem voltak rossz jegyeim fizikából, kémiából és biológiából sem, de a matematikát szerettem a legjobban, főleg a függvényelemzést és a valószínűségszámítást. Matekból erőlködés nélkül voltam kitűnő, és nyilvánvaló volt, hogy ez a tantárgy érdekelt a legjobban az összes közül. Mégis iparmérnök képzésre mentem?

– Hát, a családi vállalkozás miatt – vontam meg a vállam végül. – Azért választottam az iparmérnök szakot, hogy tovább tudjam vinni anyám műanyaggyárát.

A saját választásomat felülírta a családi érdek. Mellesleg nem lebecsülendő, hogy hamarosan egy sikeres családi vállalkozás vezetője lehetek, és nem kell az egyetem után állásajánlatokat hajkurásznom. Már eddig is voltak ismereteim a gyártási folyamatról anyám gyárában, és a magas szintű elméleti tudást bizonyára jól fogom tudni hasznosítani a gyakorlatban. Ha pedig sikerül bebizonyítanom, hogy megállom a helyem a cég élén, anyám boldog szívvel adja majd át nekem az irányítást. Ösztönzött ez a kihívás, ugyanakkor örömmel töltött el, hogy anyám elégedett lehetett velem.

Minden pozitívum ellenére a saját álmaimról roppant nehéz volt lemondanom. Noha lelkesen lendültem neki az új próbatételnek, mindvégig kétségek gyötörtek, hogy jól döntöttem-e. Aem nem az első, aki csodálkozva fogadta a hírt, és ahányszor valaki a felhagyott terveimről faggatott, sosem éreztem eléggé meggyőzőnek a magyarázkodásomat.

A hangomba vegyült csalódottság nem kerülte el a régi iskolatársam figyelmét, aki megértően a vállamra tette a kezét, és baráti aggodalommal a szemembe nézett.

– Biztos, hogy ezt akarod? Négy évig fogsz tanulni egy szakmát, amit nem szeretsz? Ez komoly áldozat. Miért nem próbálsz beszélni az anyukáddal? Végtére a saját életedről van szó, amiben neked kell döntened.

Aem komoly dilemma elé állított. Tudtam jól, hogy anyám nem fog az utamba állni, ha az ő kívánságával ellentétben más pályát választok. Sosem kényszerített a Mérnöki Karra. A saját döntésem volt, bár csupán azért, hogy a kedvében járjak. Amikor kitöltöttem az egyetemi jelentkezési lapot, négyféle képzésre kérhettem felvételt, de a közgazdaságtant egytelen helyen sem jelöltem be. Attól féltem, hogy ha felvesznek a közgázra, ami szinte borítékolható volt, végig furdalni fog a lelkiismeret, amiért anyámnak csalódást okozva elfordultam a családi vállalkozástól. Ez viszont ismét azt bizonyította, hogy kényszerítettem magam a döntésben, és egyáltalán nem voltam felkészülve négy év iparmérnöki képzésre.

– Figyelmet kérek! – harsant fel hirtelen a regisztrációs pult hangosbeszélője. – Akik leadták a felvételi lapjukat a regisztrációnál, azok menjenek fel az emeleti váróterembe, ahol sorban szólítani fognak mindenkit a felvételi beszélgetésre!

A földszinten tébláboló diákok a közleményre sietve meglódultak az emeletre vezető széles lépcső felé, hogy a váróteremben üres székhez jussanak. Mivel a sorszámot nem az érkezési sorrend határozta meg, hanem a név kezdőbetűje a thai abc szerint, én most is az elsők között kerültem sorra, így nem kellett sokat várakoznom. A kezdésig viszont volt még némi idő, és szerettem volna egy kicsit egyedül maradni.

– Menj csak fel! – mondtam Aemnek sietve. – Én még elszaladok a mosdóba.

– Rendben van – válaszolta a régi iskolatársam.
– Siess vissza!

Aem egy aggódó pillantás után elindult a lépcső felé, én pedig komótosan elsétáltam az ellenkező irányba, a mosdó felé. Néhány késve érkező diák loholt el mellettem, de a gondolataimba merülve nem vettem róluk tudomást. Úgy éreztem, hogy összeroppanok a döntés felelőssége alatt, és elborították az agyamat a kétségek. Pánikba esve számoltam a másodperceket a végső döntésig életem első komoly válaszútján, és képtelen voltam elhatározni magam.

Melyik utat válasszam?

Peregtek az idő megállíthatatlan homokszemei, és én elhomályosult tekintettel menekültem az épületből a kinti mosdóba, amitől pár percnyi megváltó nyugalmat reméltem. Messze a felvételi tumultustól, a mosdó csendes volt és nyugodt, mintha egy időtlen térben lebegett volna. Csak egyvalaki állt a mosdókagylóknál, és éppen kezet mosott. Melléléptem, és gépiesen kinyitottam a csapot, majd az arcomra paskoltam a hűvös vizet, hogy lehűtsem a nyugtalanító gondolataimat. Amikor felemeltem a fejem, önkéntelenül felsóhajtottam, mire a mellettem álló fiú mély hangon megszólalt:

– Felvételire jöttél?

Azonnal oldalra fordultam, ahol az ismeretlen fiú laza mozdulattal elzárta a vízcsapot, és komótosan szárítani kezdte a kezét a meleg levegőt fúvó gép alatt. Közben éles pillantással, tetőtől-talpig végigmért, mintha magában helyettem válaszolt volna a kérdésére. Ránézésre velem egykorúnak tűnt, de a vörös színű „We are Engineers” feliratú pólója alapján egyértelművé vált, hogy a Mérnöki Kar egyik felsőéves hallgatójához volt szerencsém, aki valószínűleg a beavatók csoportjához tartozott. Ahogy néztem
a loboncos frizuráját, a borotválatlan, kemény arcélét és a szikrázó tekintetét, nem látszott kellemes társaságnak, ezért igyekeztem hamar lezárni a beszélgetést.

– Igen – feleltem kurtán a kérdésére, és visszafordultam a mosdókagylóhoz.

– Nem kell izgulni! – jegyezte meg az ismeretlen mérnökhallgató. – A felvételi beszélgetés csak egyszerű formalitás.

Meglepett ez a bátorító hangnem, aminek az ellenkezőjére számítottam a látvány alapján, de mivel a felsőéves félreértette a sóhajom okát, én csak szárazan elmosolyodtam. Egyáltan nem izgultam a felvételi beszélgetés miatt, sőt, inkább azt kívántam, bárcsak ne vennének fel. Éppen azon gondolkodtam, vajon megosszam-e vele a dilemmámat, amikor a torzonborz felsős újra megszólalt.

– Az én felvételi beszélgetésemen azt kérdezték tőlem, hogy tartunk-e otthon háziállatot. Mondtam, hogy van egy golden retrieverünk. Megkérdezték, mi a neve. Mondtam, hogy Halász, mert az első nap kizabálta az akváriumból az összes guppinkat. Erre nagyot nevetett a felvételi bizottság, aztán közölték velem, hogy felvettek. Ennyi volt az egész.

A vörös inges mérnökhallgató barátságos mosollyal osztotta meg a történetét, amire én csak némán bólogattam, mivel szerettem volna minél előbb egyedül maradni. A felvételi kezdetéig már csak néhány perc volt hátra, amitől buzogni kezdett bennem a türelmetlenség.

– Ha sikerült az írásbelid, akkor gyakorlatilag már felvettek – folytatta a vörös inges a felesleges bátorítást – Ez a szóbeli rész csak arra kell, hogy személyesen megismerjenek. Látni akarják rajtad az elkötelezettséget a Mérnöki Kar iránt. Nincs okod aggodalomra.

Megilletődötten hallgattam a barátságos szavakat, amelyek szimpátiát ébresztettek bennem az ismeretlen felsőéves iránt. Szégyelltem magam, amiért túl hamar alkottam róla lehangoló véleményt, a lelketlen beavatók táborába sorolva őt, pedig lehetett csupán egy lelkes felsős, aki csak segíteni akart. Végül a kedvessége késztetett arra, hogy megnyíljak előtte, és feltegyem neki azt a kérdést, ami a szívemet nyomta.

– Kérdezhetek tőled valamit? – kezdtem bizonytalanul, majd a bólintására sietve folytattam. – Te miért választottad a Mérnöki Kart?

– Egyszerű – vonta meg a vállát a beszélgetőpartnerem. – Ide vettek fel.

A közömbös válaszból úgy tűnt, mintha nem akarná folytatni a beszélgetést, és már készültem feladni a hiú reményt, hogy valamilyen hasznos tanácsot sikerül kihúznom belőle, amikor a következő mondata ismét felkeltette az érdeklődésemet.

– Amikor kitöltöttem a jelentkezési lapot, nem foglalkoztam azzal, hova vesznek fel. Találomra megjelöltem négy felvételi szakot, és köztük volt az iparmérnöki képzés. Nem mintha iparmérnök akartam volna lenni, egyszerűen az a véleményem, hogy tök mindegy, hol tanulok tovább. Az a lényeg, hogy valamiből legyen diplomám.

Izgatottan hallgattam a szavait, hiszen nekem is hasonló gondolatok jártak a fejemben, és örültem, hogy valakivel végre megérti a kételyeimet.

– Ezek szerint nem rajongsz a Mérnöki Karért?

Az új ismerősöm erre megvonta a vállát, és lassan ingatni kezdte a fejét.

– Nem különösebben – mondta szenvtelen hangon. – Az első szemeszter brutális volt, és többször gondoltam arra, hogy feladom. Később aztán sikerült belerázódnom, és egyre könnyebben vettem az akadályokat. Főleg az itteni légkör segített abban, hogy végül itt maradtam.

– Az itteni légkör? – kérdeztem hitetlenül.

– Hogyne! – vágta rá a vörös inges – Az egyetemi légkör, a Műszaki Kar légköre, és a kapcsolatom a csoporttársaimmal, a professzoraimmal és a felsősökkel. A Mérnöki Karon nagyon komoly az összetartás. Tudom, hogy az első benyomások alapján ez furcsán hangzik, de az egész egyetemen a Mérnöki Karon a legerősebb a csapatszellem. Olyan érzés ide járni, mintha egy családba tartoznánk. Mondhatni, ez a második otthonunk.

Elgondolkodtató volt, amit mondott, és nem volt okom kételkedni egy tapasztalt felsőéves szavaiban. Vonzott ez az összetartás és a csapatszellem, amivel a Mérnöki Kar kecsegtetett, és az ismeretlen mentorom tanácsára végleg eldöntöttem, hogy a mérnökök kollégiumában fogom eltölteni a következő négy évet. A második otthon ígérete azonnal levett a lábamról.

Négy év nem túl hosszú idő, de pont elegendő ahhoz, hogy tapasztalatot szerezzek. A légkör pedig valóban meglepően befogadó volt már a felvételi közben is. A felsőéves hallgatók segítőkészek voltak, mind az írásbeli vizsgán, mind a felvételi beszélgetés regisztrációján. Bár a SOTUS közösségépítő programjának valódi célját továbbra sem értettem igazán, az volt az érzésem, hogy a felsősök őszintén és szívből örültek az új hallgatóknak, akiket a Műszaki Kar közösségében családtagokként üdvözöltek.

– Néhány hónap alatt ki fogod ismerni magad a szakon – folytatta a mentorom a bátorítást. – Hamar bele fogsz tanulni az iparmérnökök sajátos szokásaiba. A Mérnöki Karon belül ugyanis minden szak egy külön közösség, sajátos hagyományokkal. Egyik sem különb a másiknál, és bárhol megtalálhatod azt, amire szükséged van, csupán hűségesnek kell maradnod a szakhoz, amit választottál.

A tapasztalatra épült bölcsesség sziklaszilárdnak tűnt, amelynek egytelen pontját sem tudtam megkérdőjelezni. A közgazdaságtudomány álma egyre halványabbá vált bennem, és rá kellett jönnöm, hogy mindenképpen le kell mondanom valamiről, bármelyik utat választom. Szerencsés az, akinek ideje engedi, hogy több utat is kipróbáljon, nekem viszont nem állt rendelkezésemre ennyi idő. Azonnal kellett döntenem. De mivel ettől a döntéstől függött a jövőm, a felelősség érthetően megrettentett.

– Nehéz választás – motyogtam magam elé, majd gondterhelten a vörös inges mentoromra pillantottam. – Szerinted jól döntök, ha az iparmérnök szakot választom?

– Ezt csak te tudhatod – nézett rám az idősebb fiú komolyan. – Lehet, hogy csak az egyetem elkezdése után jössz rá, hogy nem ez volt a helyes út. Mindenesetre ezen most hiába őrlődsz. Ki tudja, mit hoz a jövő?

Ez a tanács cseppet sem segített rajtam, sőt, inkább még jobban összezavarodtam tőle. Ha senki sem tudja, mit hoz a jövő, akkor tényleg teljesen mindegy, melyik úton indulok el. Még az sem garantálja a boldogságomat, ha ragaszkodom az álmaimhoz, és a közgazdaságtant választom. Persze fogalmam sem volt, milyen a közösség a közgázon, és azt sem tudtam, sikerülne-e ott beilleszkednem. Noha abban továbbra is bizonyos voltam, hogy a közgazdaságtan közelebb állt a szívemhez, mint a Mérnöki Kar, képtelen voltam csak úgy hazasétálni a felvételi kapujából.

Újra felsóhajtottam, és közben üveges szemekkel meredtem a mosdókagyló lefolyójába. Annyira üresnek éreztem magam, hogy lehetetlen feladatnak tűnt meggyőzni a felvételi bizottságot a Mérnöki Kar iránti elkötelezettségemről. Éppen az erőmet gyűjtögettem ahhoz, hogy végleg faképnél hagyjam az egész Mérnöki Kart, amikor a titokzatos ismerősöm ismét megszólalt, és a szavai újból lenyűgöztek.

– Ha nekem újra választanom kéne, azt hiszem, ugyanezt a döntést hoznám. Ugyanezt a szakot, ugyanezen az egyetemen… Szeretek itt tanulni.

A mondanivalója tömör volt és hatásos. Közben érdeklődve fürkésztem az arcát, amely eddig kemény volt és szigorú, most viszont láthatóan ellágyultak a vonásai. Az volt a benyomásom, hogy őszintén beszélt, és a mérleg nyelve bennem ismét az iparmérnök szak felé billent.

Brring!

Abban a pillanatban megszólalt az ismerősöm telefonja, aki sietve a füléhez emelte a készüléket. Amikor megszólalt, a közvetlen stílusából arra következtettem, hogy egy közeli barátja jelentkezett a vonal túlvégéről, de vele már nem beszélt olyan kedves hangon, mint velem.

– Mi van, Knot?… Hogyhogy nincs ott a csoportvezető?… Mindegy, kezdjétek el nélkülem!… Micsoda? P’Tam már ott van?… Jól van, azonnal ott leszek.

Azzal megszakította a hívást, és a telefonját a farzsebébe süllyesztve, sietősen sarkon fordult, és öles léptekkel elindult a mosdó ajtaja felé.

– Várj egy pillanatot! – kiáltottam utána, mielőtt távozott. – Köszönöm szépen a segítséget!

Udvarias gesztusnak szántam a köszönetet, hiszen ismeretlenül adott tanácsot, és megosztotta velem a tapasztalatát, amivel talán nem is tudta, mennyit segített. Ahogy a hangomra visszafordult a mosdó ajtajából, komoly tekintettel, mélyen a szemembe nézett, és fölényesen elhúzta a száját.

– Minek köszönöd meg? – vetette oda félvállról.
– Hamarosan úgyis egy hajóban fogunk evezni. Még találkozunk!

Azzal hátra fordult, és kisietett a mosdóból.

Kár, hogy elfelejtettem megkérdezni a nevét, hiszen az iparmérnök szakra több száz diák járt, és nem voltam biztos benne, hogy megismerjük egymást, ha legközelebb találkozunk. Mindenesetre ezek után valószínűnek tűnt, hogy egy szakra fogunk járni, bár azt sem tudtam, pontosan hányadéves, mégis reménykedtem benne, hogy hamarosan újra találkozunk. Kedvező jelnek tekintettem, hogy még el sem kezdtem az egyetemet, máris találtam magamnak egy pártfogót, és boldogsággal töltött el a bizalom, hogy akár még barátok is lehetünk. A kételyeimen felülkerekedve kihúztam magam, és a tükörbe vetett utolsó pillantás után magabiztosan megindultam az emeleti felvételi terem felé.

MÁSODIK EXTRA FEJEZET

A Mérnökbajnokság, a hálaadás és az egyenruha becsülete

– Hé! Mi ez a hangzavar? Elfelejtettétek, hogyan kell viselkedni egy diákgyűlésen?

Ismerős hang, ismerős hangulat.

Már elkezdődött a második szemeszter, de az iparmérnök szakon tovább folyt az elsőévesek közösségépítő tréningje. Ahogy az első félévben, most is a nagyelőadóban tartották a SOTUS-gyűlést a felsőéves beavatók, de a korábbiakhoz képest érezhetően szigorodott a hangnem. A gyűlést Arthit, a beavató brigád keménykezű vezetője nyitotta meg egy vérfagyasztó üvöltéssel, amire azonnal síri csend támadt a teremben.

Arthit a múlt félévhez képest jóval kifinomultabb formában jelent meg a színen, simára borotvált arccal és rövidre vágott frizurával, de hiába szabadult meg a bozontos szőrzetétől, a barbár modora cseppet sem változott. Hatalmának eszköze továbbra is a félelemkeltés volt, mintha mással képtelen lett volna fenntartani a rendet.

– Jól jegyezzétek meg, amit mondok, mert nem fogom többet elismételni! – dörögte Arthit a megszeppent alattvalóinak – Remélem, mindenki tisztában van azzal, hogy csupán két hét van hátra az idei Mérnökbajnokságig, ahol ti fogjátok képviselni az iparmérnök szakot.

A Mérnökbajokság egy évente megrendezett sportesemény a Mérnöki Kar tanszékeinek részvételével, amelynek célja a mérnökök közösségének fejlesztése és a tanszékek közötti csereprogramok ösztönzése.
A mérnökszakok hallgatói között az egységes szellemet kétségtelenül egy közös sportesemény képes a legkönnyebben megteremteni. A bajnokság főszereplői az elsőéves diákok voltak, akik különféle sportágakban mérhették össze a tudásukat, a felsőévesek szervezésében. A felsősök feladata volt a gólyákra vigyázni, valamint megteremteni egy testvéries közeget, amelyben az újonc mérnökhallgatók megismerhették egymást és a felsőbb éves társaikat.

Legalábbis így szólt a hivatalos leírás. A nemes célok és a hangzatos jelszavak azonban egész másképp festettek a valóságban. A Mérnökbajnokság ugyanis semmi másról nem szólt, mint a győzni akarásról. Nem a bajtársiasság és a közösség számított, hanem az erő és a viaskodás. Összetartás helyett vetélkedés, közösségi szellem helyett megmérettetés zajlott, amelyben a tanszékek dicsősége volt a legfontosabb. A versenyzők ellenfélként tekintettek egymásra az elismerésért folyó küzdelemben, ahol csak a győzteseknek járt megbecsülés, míg a veszteseknek maradt a szégyen.

Érthető módon senki sem akart a vesztesek közé tartozni. A beavatók már az elején belénk verték, hogy a vesztesek az egész tanszékre szégyent hoznak. Az egyetlen lehetőség tehát a győzelem, minden más elfogadhatatlan volt. Ahogy Arthit figyelmeztetett: