JEAN-CLAUDE MOURLEVAT

Rajzok: Rofusz Kinga

Magyar szöveg: László Kinga

Eredeti kiadás: Éditions Gallimard Jeunesse, 2004

La Troisième Vengeance de Robert Poutifard

Szöveg © Jean-Claude Mourlevat

Magyar kiadás: © VIVANDRA Könyvek, 2021

Illusztráció: Rofusz Kinga

Magyar szöveg: László Kinga

Szerkesztő: Ágoston Alexandra

Nyomdai előkészítés: Sólyom Melinda

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5347-39-9

VIVANDRA Kiadó

www.vivandra.hu • vivandra@gmail.com

Ezt a komédiát azoknak a tanároknak ajánlom, akik megtanítottak bennünket olvasni!

Azonkívül pedig, ahogy megígértem, Octave-nak, Louisának, Emmának és Colinnak, Belle-Île négy kis nyári vendégének.

J.-C. M.

TARTALOM

1. Egy irtó megható búcsú

2. Sanyarú gyerekkor és keserves karrier

3. Löken Péter

4. Géza, az unokatestvér

5. Az első bosszú

6. Morci elszabadul

7. Kész merénylet

8. Lidérces délelőtt

9. A nyomozás

10. A második bosszú

11. Szerelem első látásra

12. A gyűrű

13. Csupasz Adri

14. A harmadik bosszú

15. A találkozás

Epilógus

Jean-Claude Mourlevat

Rofusz Kinga

1.
EGY ÍRTÓ MEGHATÓ BÚCSÚ

1999. június 29-én, 16 óra 45 perckor igen kedves ünnepséget tartottak a Tilleuil Iskolában. Putifár Róbert, a negyedikesek tanítója nyugdíjba vonult, és kollégái mindenképpen szerettek volna egy kis fogadással és búcsúajándékkal kedveskedni neki.

Elsőként egy alacsony, sovány és szigorú férfi, az igazgató úr szólalt fel. Összecsapta a tenyerét, hogy csendet parancsoljon, majd így szólt:

– Kedves Róbert, engedje meg, hogy Róbertnek szólítsam, az ön neve örökre bevésődött iskolánk történetébe, hiszen ön… 37 tanévet töltött el nálunk!

Valóban, harminchét lidérces évet… motyogta fogai között Putifár, nehogy meghallja valaki.

– Mindeközben soha meg sem fordult a fejében, hogy elmenjen, cserben hagyjon bennünket.

Ó, dehogynem! Minden este, képzelje csak, harminchét éve minden este…

– Intézményünk oszlopos tagjai még emlékeznek a fiatal, dinamikus és haladó szellemiségű pedagógusra, aki érkezésétől fogva…

… el akart menni, fejezte be némán Putifár.

– Azon kívül, hogy kiváló tanár volt, még azt is fontosnak tartom megemlíteni…

De ezt Putifár Róbert már nem hallotta. Alkalomhoz illő mosolyt erőltetett magára, megpróbált illendően viselkedni, de gondolatai már máshol jártak, és tekintete akarata ellenére is a nyitott ablak mögött, az udvarban susogó hársfa felé kalandozott.

Már csak egy óra. Csak hatvan perc és végeztünk, gondolta.

Összerezzent, amikor kitört a taps. Az igazgató befejezte a beszédét.

– …és kissé elérzékenyülve vallom be: hiányozni fog nekünk, Róbert. Hiányozni fog, ahogy a gyerekeknek is.

De hiszen egyáltalán nincs szándékomban magukra hagyni őket, fűzte hozzá magában Putifár.

Ekkor két negyedikes kislány közeledett felé. Egyikük majdnem akkora virágcsokrot nyújtott át, mint ő maga.

– Köszönöm szépen, hát ez gyönyörű! – mondta Putifár. Hazafelé pont a szemétlerakó előtt megyek majd el, tette hozzá gondolatban.

A másik szorgalmasan felolvasta az osztály közös ünnepi köszöntőjét: – Megtanította nekünk a matematikát, a helyesírást és a természetismeretet, mindig türelmes, mindig kedves…

…majd’ meghalt az unalomtól, egészítette ki magában Putifár.

…ránk áldozta az életét.

Putifár tanár úr, köszönjük szépen,

Hogy annyi mindent tett értünk.

Ha még ezer év telik is el,

Mi soha nem felejtjük el – mondta a kislány.

– Ó, de édes! Hát ez bájos! – lelkendezett az igazgató.

Valamennyi jelenlévő megtapsolta az elbűvölő kislányt, aki kecsesen pukedlizett egyet.

Én se foglak elfeledni benneteket soha. Abban biztosak lehettek.

Ezután a szőke és csinos Egnörel kisasszony, a harmadikosok tanítónője nyújtotta át a kollégák nevében a szokásos ajándékot, egy aranyozott kupakos, gyönyörű töltőtollat elegáns dobozban. Láthatóan ő is készült néhány szóval, de remegett az ajka, egy hang sem jött ki a torkán. Lábujjhegyre állt, hogy megpuszilja Putifárt, aki egy méter kilencvenhat centijével lehajolt, hogy összeérjen az arcuk. Számára ez volt az egyetlen pillanat, amikor őszintén meghatódott.

– Köszönöm, Ella – suttogta neki, majd hangosabban folytatta –, köszönöm, mindenkinek köszönöm… nagyon jólesik… nagyon kedves önöktől.

– Megírhatja az emlékiratait – viccelődött az igazgató.

Mondjuk, az igaz, hogy mindenre emlékszem, de az emlékeimet máshogy fogom kamatoztatni… gondolta Putifár, és a tollat a zakója zsebébe csúsztatta.

Aztán, hogy vidáman érjen véget az ünnepség, megittak két üveg pezsgőt, kísérőként paradicsomos minipizzákat és aprósüteményeket eszegettek hozzá. Putifár saját kezűleg kínálta körbe kollégáit. Ezzel lefoglalta magát és két végeérhetetlen karját is, hasonló helyzetekben soha nem tudott mit kezdeni velük. Már csak harminc perc, már csak húsz…, biztatta magát. Bosszantotta a csevegés, a kérdések pedig mindig ugyanazok voltak:

– Mihez fogsz kezdeni magaddal, Róbert?

– Remélem, nem fogsz unatkozni?

– Azért furcsa érzés lehet, nem?

– Néha eljössz majd látogatóba, ugye?

Már tudta, hogy mit fog csinálni az elkövetkező hónapokban, egyáltalán nem ígérkezett unalmasnak. Csak éppen jobb, ha azt megtartja magának.

Délután hat körül kellemes nyári szünetet kívántak egymásnak, majd útjaik elváltak. Már csak tíz percecske, már csak öt, türelmetlenkedett Putifár az utolsó kézfogások és ölelések közben. 18 óra 15 perckor, miután segített a takarítónőknek egy kicsit rendet rakni a tanári szobában, egyedül hagyta el a kihalt iskolát. Vetett egy utolsó pillantást az udvarra, ahol harminchét éven keresztül sétálgatott, a hársfákra, amiket harminchétszer látott virágozni és elhullajtani a lombjukat, az épületek szürkés falaira, osztályterme elhúzott függönyeire ott a magasban, a második emeleten. Aztán hátat fordított az egésznek, és kezében a hatalmas virágcsokorral ügyetlenkedve megindult a parkoló felé, ahol öreg, sárga Citroen Kacsája várta. A kormányhoz ült, és elfordította a kulcsot. Az ablaktörlők szokás szerint beindultak, úgyhogy ököllel rácsapott a műszerfalra, hogy leállítsa őket. Amikor a folyóparti út alatt álló szemétlerakóhoz ért, kiszállt, hátranézett, hogy biztos nem látja senki, és sajnálkozás nélkül a konténerbe dobta a terebélyes csokrot. Majd hirtelen elhatározástól vezérelve felkapta a hátsó ülésről régi, cserzett bőrű aktatáskáját is, ami harminchét évig a jobb kezében lógott, és visszafordult a kukához. Öt másodpercnél többet nem habozott, a táska követte a virágokat a háztartási szemét és a büdös hulladék közé. Lenyomkodta a legaljára, majd rácsapta a kuka fedelét, és megtörölte a kezét. Micsoda megkönnyebbülés!

Elindult a folyópart melletti úton, majd a lámpánál balra kanyarodott, és két perccel később rátért a széles Gambetta körútra. A 80-as számnál, egy hatalmas, századelős polgári bérház előtt, amelynek kovácsoltvas erkélyei egy gesztenyefákkal teli parkra néztek, az út túloldalán leállította a kocsit. Elindult felfelé a viasszal fényesített lépcsőn, majd zihálva felért a harmadik emeletre, a tágas lakásba, ahol majdnem hatvan évvel korábban megszületett és ahol azóta is él.

Az előszobában felakasztotta zakóját a fogasra, bement a nappaliba és töltött egy jó adag whiskyt magának, amibe két jégkockát is beledobott. Majd kezében a pohárral, a maga százharminchét kilójával a mályvaszínű virágos kanapéra roskadt, és jólesőn felsóhajtott: végre! vég…re!

– Megjöttél? – kérdezte egy remegő, távoli hang.

– Igen, Anya, megjöttem.

– Akkor most tényleg vége?

– Igen, Anya. Vége.

– Bejössz hozzám?

Felállt, és végigment a szövettel tapétázott folyosón, amelynek a végén szokás szerint résnyire nyitva állt az ajtó. Belökte. Anyja az ágyából mosolygott rá. Feje a rózsaszín párnán pihent, hosszú karjai kilógtak csipkés hálóinge ujjából. A vele egyidősekhez képest Putifár asszony nagyon magas volt, lábai súrolták az ágy végi fémrácsot. Fia mellételepedett.

– Ó, Róbert, bárcsak lenne annyi erőm, hogy fel tudnék kelni, akkor segítenék neked – sóhajtotta. – Mindent elmesélsz, ugye?

Putifár óvatosan megfogta a lepedőn pihenő szép, ráncos kezet, és megcsókolta.

– Mindent elmesélek, Anya. Semmiről nem maradsz le. De most csak pihenj! Elkészítem az erőlevesedet. Desszertnek ma kompótot vagy kekszet kérsz?

– Egy kis kompótot kérek szépen. Jaj, Róbert, annyi gondot okozok neked.

Róbert gyengéden rámosolygott.

– Dehogyis, Anya, dehogy.

Az éjjeliszekrényen, a műfogsoros pohár melletti fakeretes képről egy kövér, kopasz, bajuszos ember jóindulatúan figyelt. Tekintetével mintha még biztatta is volna őket.

– Látod, ő is velünk van. Segíteni fog – mondta Putifár asszony.

Ezen az éjszakán Putifár túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy jól aludjon, és hajnali kettő körül már fel is kelt. Hallgatózott kicsit a szobájával szemközti ajtónál, mielőtt felkapcsolta a villanyt az előszobában. Amikor meggyőződött róla, hogy az idős asszony egyenletesen szuszogva alszik, végigment a folyosón. A parketta lécei a padlószőnyeg ellenére is nyikorogtak a súlya alatt. Pizsamában átlopakodott a nappali melletti csendes dolgozószobába, és egy masszív zsámolyra állva a legfelső polcról két dobozt vett le. Rajtuk fekete filccel a következő feliratok szerepeltek: FÉNYKÉPEK az egyiken, JEGYZETEK a másikon.

Felnyitotta az elsőt, és kivette belőle a harminchét darab fényképet. Egy sem hiányzott. A legrégebbi 1962-ből, az első tanítási évéből származott, a legújabb idén áprilisban készült. Az első öt kép fekete-fehér volt, a többi színes. Figyelmesen vizsgálgatta őket, egyiket a másik után. Ahogy magát szemlélte a felvételeken, megállapította, hogy az évek során teste eléggé elterebélyesedett, a haja pedig negyvenes évei kanyarában úgy megritkult, hogy az 1980-as évekre már szinte kopasz volt. Mindegyik fotón 8-9 éves, alsós kisgyerekek voltak. Hát, így öregedett ő meg szépen lassan közöttük, akik évről évre arcátlan fiatalságukat hirdették! Azt is észrevette, hogy ellentétben az objektívbe vidáman mosolygó iskolások többségével, a harminchét képből ő maga szinte egyiken sem mosolygott.

Nevessetek csak, nevetgéljetek… nemsokára úgysem fogtok, mormogta összeszorított fogakkal.

Már másnap az étkezőbe költözött, hogy fotóit és jegyzeteit kényelmesebben szét tudja teríteni a nagy asztalon. Rémesen nyikorgott, amikor kihúzta az asztal vendéglapját, és elgondolkodott, vajon mikor használták utoljára. Papa halála előtt, amikor még néhanapján vendégek jöttek. Harminc évvel ezelőtt, emlékezett vissza. Ez a gondolat egyszerre töltötte el bánattal és örömmel. Lehet, hogy harminc társaság nélküli év volt, ugyanakkor harminc olyan év, amit az anyukájával kettesben töltött. Ki tud ennél jobbat elképzelni?

Három napon át – néha még nagyító segítségével is – tanulmányozta a fotókat. Újraolvasta az összes jegyzetét. Egy spirálfüzetbe neveket, dátumokat firkált, megjegyzéseket fűzött hozzájuk, lábjegyzeteket készített. Némelyiket áthúzta, kitörölte, nyilakat húzgált, összevetette őket. Időnként, hogy ne hagyja mindig magára, bement az édesanyjához, és olyankor beleült a Putifár papa által selyemmel behúzott karosszékbe.

– Hol tartasz? – kérdezte az anyja.

Róbert megosztotta vele vacillálásait, kételyeit és tanácsot is kért tőle. No meg vigaszra is lelt nála, mert borzalmasan szenvedett attól, hogy ezeket a fájdalmas, a legapróbb részletekkel összegyűjtött emlékeket ismét át kellett élnie.

Az első napon együtt készítettek egy harminckét gyereknévből álló listát.

A második napon kihúztak belőle húszat, megtartottak tizenkettőt.

A harmadik napon az idős asszony hagyta, hogy fia egyedül fejezze be a munkát.

– Végül is, rólad van szó – magyarázta.

Így választotta ki Putifár Róbert az 1999. július 3-ára virradó éjszaka azt a három vagy inkább négy gyereket, akiknek a nevét gondosan a spirálfüzet középső lapjára írta:

LÖKEN PÉTER

8 éves, alsó tagozat, 1966-67

GILYÓ KRISZTINA ÉS NATÁLIA

9 éves, alsó tagozat, 1977-78

CSUPASZ ADRI

9 éves, alsó tagozat, 1987-88

Harcra fel, pajtikáim… harcra fel…, motyogta, és nagy betűkkel a következőket írta a füzet borítójára:

PUTIFÁR RÓBERT

BOSSZÚFÜZET

Mivel nem tudott mindenkivel foglalkozni (egy egész élet se lett volna rá elég), be kellett érnie néhányukkal. De ez a néhány majd megfizet a többiért is, mindenkiért. Méghozzá drágán.

Hajnali fél négy volt. Egy robogó haladt végig a körúton. Putifár hallotta, amint távolodik, majd abbamarad a motorbőgés. Visszatért a csend. Csak idős édesanyja békés horkolása hallatszott a folyosó végéről a nyitott ajtón át.