A sorozat előző részei

Gyilkosság Mallowan Hallban (2024)

Előkészületben

Gyilkosság meghívásos alapon

Ígérem, hogy a nyomozóim jól és alaposan felderítik az eléjük tárt bűntényeket, felhasználva az eszüket, amellyel szívesen ruházom fel őket, és nem hagyatkoznak isteni kinyilatkoztatásra, női megérzésre, hókuszpókuszra,
bohóckodásra, véletlenekre vagy Isteni útmutatásra,
és nem is használják fel ezeket a munka során.

A Nyomozóklub tagjai által tett eskü.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Bár Agatha Christie és férje, Max Mallowan, valamint a Nyomozóklub (The Detection Club) valóban létezett, a Listleigh-i Gyilkos Klub, Mallowan Hall, Phyllida Bright és munkatársai – valamint a könyvben leírt halálos kimenetelű események – pusztán a szerző képzeletének szüleményei.

SZEREPLŐK

A NYOMOZÓKLUB TAGJAI
(valós történelmi személyek)

Agatha Christie: ünnepelt detektívregény-író; a Hercule Poirot, Miss Marple, valamint Tommy és Tuppence Beresford-történetek megalkotója.

G. K. Chesterton: a Brown atya novelláinak népszerű írója; a Nyomozóklub elnöke.

Dorothy L. Sayers: a Lord Peter Wimsey krimisorozat híres írója.

Anthony Berkeley: nyájas, jól öltözött, felsőbb osztálybeli úr, detektívregények írója, többek között „A mérgezett csokoládé rejtélye” című könyvé.

LISTLEIGH-I GYILKOS KLUB TAGJAI
(kitalált szereplők)

Digby Billdop: az anglikán egyház helyi tiszteletese; a Veritas atya krimitörténetek írója.

Alastair Whittlesby: helyi ügyvéd, a Listleigh-i Gyilkos Klub elnöke és a Belfast felügyelő című krimik írója.

Miss Crowley: egyedülálló, szürkén öltözött nő, aki a zabolátlan és kalandvágyó Filberto Fieróról ír.

Vera Rollingbroke: gazdag, jól szituált nő, aki ritkán látható a jegyzetfüzete nélkül, és aki történeteket ír egy Bunkle nevű felsőosztálybeli nőről és bűnmegoldó macskatársáról, Ciróka Kisasszonyról.

Louis Genevan: régiségkereskedő, akinek boltja van Belgraviában, és krimitörténeteket ír egy vénkisasszonyról.

Dr. John Bhatt: Listleigh helyi orvosa, aki saját bűnügyi laboratóriumot kezdett kialakítani, és történeteket ír egy dr. Graceley nevű nyomozóról.

SZEREPLŐK

MALLOWAN HALL SZEMÉLYZETE

Phyllida Bright: házvezetőnő és rendkívül tehetséges amatőr detektív.

Mr. Dobble: Mallowan Hall nagyon szabálykövető és gyakran ijesztő komornyikja.

Mrs. Puffley: Mallowan Hall szakácsnője, aki ragaszkodik ahhoz, hogy a gyilkosság nem mentség a nem megfelelő étkezésre.

Bradford: a sofőr, aki örökbe fogadott egy imádnivaló kutyát, Mirtuszt.

Molly: az első konyhalány, Mrs. Bright kedvence.

EGYÉB SZEREPLŐK

Tooley atya: a St. Wendreda katolikus templom plébánosa, ahol a Gyilkos Mulatságot tartják, hogy pénzt gyűjtsenek a St. Wendreda-templom árvaház tetőszerkezetének cseréjére.

Rita: szobalány a St. Wendreda-templom plébániáján.

Lettice Whittlesby: Alastair Whittlesby felesége.

Eugene Whittlesby: Alastair Whittlesby elhidegült testvére, aki ennek ellenére ugyanabban a házban lakik, mint a testvére.

Idős Mrs. Whittlesby: Alastair és Eugene anyja; ágyhoz kötött és „elsárkányosodott” személyiség.

„Rolly” Rollingbroke: Vera Rollingbroke rajongó férje.

Drewson: Whittlesbyék komornyikja.

1. FEJEZET

Péntek reggel

– Egyszerűen nem látok más megoldást, meg kell tőle szabadulni – mondta egy halk hang.

– Így van. A probléma csak az, hogy… hogyan csináljuk… – válaszolta egy másik hang. – Hamarosan…

Míg bárki más, aki hallotta ezt a beszélgetést, bizonyára megijedt volna, Phyllida Bright csak mosolygott magában, és tovább foglalatoskodott azzal, hogy megszámolja a Listleigh-i Gyilkos Mulatság nyitóeseményére szánt terítőket.

Mivel Phyllida a hatalmas és elegáns Mallowan Hall házvezetőnője volt, a híres írónő, Agatha Christie és férje, Max Mallowan otthonában, már hozzászokott ahhoz, hogy gyilkosságokról szóló vitákat halljon – valamint részt is vegyen ezekben a beszélgetésekben – és annak finomságairól, hogy miként lehet végleg eltüntetni egy kellemetlen személyt.

Akár az emeletről, akár a földszintről, mindig megüthette a fülét egy beszélgetés arról, hogy milyen mérget használjanak, hogy a kés vagy a pisztoly használata több vagy kevesebb vérrel jár-e, mint a másiké, és hogy a fejre mért ütés valóban megteszi-e a hatását, vagy egy tarkóba döfött tüske is kell-e a feladat elvégzéséhez, mielőtt a szobalány holttestét a földszinti szekrénybe gyömöszölik.

– Méreggel… – válaszolta az első személy, akinek szavai egyre kevésbé voltak hallhatóak. Talán épp távolodtak Phyllidától. – Kávé. Vagy egy ital…?

– Az is… lehetőség – vágta rá a másik. – …a rökamé?

Phyllida eléggé biztos volt benne, hogy az előbbi egy férfi volt, de nehéz volt biztosra menni, mivel a St. Wendreda-templom gyülekezeti termében tartózkodott éppen, és a hangok a nyitott ablakon át jutottak el hozzá. Ettől függetlenül biztosan az egyik detektívregényíró volt az, aki a Gyilkos Mulatságra érkezett. Többtucatnyian tolongtak – publikált és még nem publikált írók egyaránt –, sokan abban reménykedtek, hogy megpillanthatnak néhány népszerű és ismert szerzőt, például G. K. Chestertont vagy Dorothy L. Sayerst.

– Igen, méreggel… nem igaz? Valamit… csinálni – válaszolta a kísérő, akinek nemét nem lehetett meghatározni a fojtott, halk hanglejtése miatt. – És hamarosan… nem bírom tovább elviselni a hencegő, basáskodó undokságát. – Ezek az utolsó mondatok erősebben és határozottabban csendültek, egyértelműen jelezve a beszélő frusztrációját, akinek hangja elég mély és reszelős volt ahhoz, hogy férfi és nő is lehessen.

Phyllida a fejét csóválta magában, és azon tűnődött, hogyan lehetnek képesek az írók megutálni az általuk megalkotott karaktereket. Persze mivel ő maga nem volt író, nem tudta elképzelni ezt a helyzetet.

Pedig épp nemrég volt egy olyan időszak, amikor Agatha megunta egyik karakterét, és sokat bosszankodott legnépszerűbb kitalált detektívje, Hercule Poirot miatt. Sir Arthur Conan Doyle-hoz hasonlóan, akinek Sherlock Holmes annyira terhessé vált, hogy tulajdonképpen megölte a karaktert – csakhogy aztán újra kellett éleszteni, hogy lecsillapítsa a felháborodott rajongóit –, Agathának is elege lett Poirot-ból és annak szőrszálhasogató, lehengerlő stílusából.

Szerencsére Agatha valójában nem tervelte ki a kis belga detektív megölését – ez az esemény arra késztette volna Phyllidát, hogy emelt hangú és szenvedélyes beszélgetést folytasson a munkaadójával. Phyllida ugyanis úgymond plátói vonzalmat érzett a zseniális, bajuszos detektív iránt.

Persze a beszélgetés, amelynek éppen most volt fültanúja, nagyon is lehet, hogy inkább egy gonosztevőről szólt, mint egy kotnyeles kriminyomozóról, de ő ebben erősen kételkedett. A hanglejtés arra utalt, hogy valakinek nagyon is elege van már abból, hogy egy karakterrel bajlódjon, ami arra utalt, hogy a beszélő számára az illető egy jól ismert valaki, például egy visszatérő szereplő.

Remélte, hogy nem Dorothy Sayers beszél a detektívfigurájáról, Peter Wimsey-ről. Nem mintha Lord Peter akár csak gyertyát is tudott volna tartani Poirot-nak, de Phyllida kétségtelenül élvezte a nyomozói munkáját – és mivel nemrég maga is megoldott egy valós gyilkosságot, nagyon helyeselte, hogy társa a rettenthetetlen Harriet Vane volt (bár ő sem érhetett fel Agatha mokány Tuppence Beresfordjához).

– Mrs. Bright, asszonyom, itt vannak a virágok az asztalokhoz. A vázák már úton vannak.

Phyllida elfordult a terítőhalomtól, hogy Ginnyvel, a Mallowan Hall első szobalányával beszéljen. A mellette álló személy feltehetően Amsi, a kastély kertésze volt, de ezt nem lehetett biztosan megállapítani, mivel a férfi ki sem látszott a rózsák, őszirózsák és kardvirágok halmai mögül a kocsin, amit tolt.

– Kitűnő. Amikor megérkeznek, sorakoztasd fel a vázákat azon az asztalon, és rendezheted is őket csokrokba – öt rózsát, hat őszirózsát és két kardvirágot tegyél mindegyikhez. Ügyelj arra, hogy a kardvirágok középre kerüljenek, és ne feledd keverni a színeket – mondta Phyllida, miközben még a szobalány friss kötényét és egyenruháját is szemügyre vette.

Ginny sapkájából egy szál mézarany haj sem szökött ki, harisnyája pedig sima és ránctalan volt – ahogy annak lennie kellett. Phyllida mindig rendkívül magas elvárásokat támasztott a személyzettel szemben, de különösen szigorú volt, amikor vendégekkel is kellett érintkezniük.

A második szobalányhoz fordult, akit otthonról hozott magával. Annak ellenére, hogy konyhai szolgáló volt, és általában nem látták a vendégek, de még a család sem, Molly egyenruhája ugyanolyan tiszta, vasalt és keményített volt, mint Ginnyé – és arra is lehetett számítani, hogy nem pletykálkodik majd annyit. Phyllida fejben helyeslően bólintott. – Molly, te kirakhatod a terítőket – van egy téglalap alakú a főasztalhoz, a többi pedig kör alakú –, aztán segíthetsz Ginnynek elhelyezni a virágokat. Közvetlenül az asztalok közepére, ha kérhetem, a főasztalnál pedig hármat egymástól egyenlő távolságra.

Phyllida a terítők felé mutatott, amelyeket az imént számolt át. Ahogy várta, tizenhat kerek volt, ami kettő tartalékot jelentett, mivel tizennégy ebédlőasztal volt. Phyllidának mindig mindenből volt egy tartaléka.

Kivéve a türelmet, amikor Mirtuszról volt szó – aki épp most bukkant fel.

– Mit keres itt ez a szörnyeteg? – firtatta felháborodva, amikor a sötét, göndör szőrű kölyökkutya berontott a terembe.

Bradford, Mallowanék sofőrje és Mirtusz gazdája (Phyllida lazán használta a kifejezést, mert nem volt egészen biztos benne, hogy ki kinek a gazdája, amikor kettejükről volt szó), lazán besétált a terembe, mintha nem is most szabadított volna rá egy pokolfajzatot egy templom közösségi terére. Egy nagy ládát cipelt, amelyben feltehetőleg a vázák voltak. – Velem akart jönni – válaszolta, mintha a legkevésbé sem lenne problémás, hogy egy kiskutya egy ebédlőben randalírozzon. – Hová szeretné ezeket, Mrs. Bright?

Valahányszor kimondta a nevét ebben a vontatott, gunyoros hangnemben, Phyllida felszisszent. Nem tehetett róla. A férfi lehetetlen alak volt, tele arrogáns kritikával és kéretlen megjegyzésekkel. – Oda, az asztalra – felelte fagyosan. – A kutyáknak tilos az ebédlőben tartózkodniuk.

Mirtusz felfedezte magának a teret, a farka zászlóként lobogott mögötte, ugatott, ugrált, pattogott, és mint általában, bosszantóan viselkedett. Phyllida gyorsan eltávolodott az állat útjából, amikor az elszáguldott mellette. Mióta Mirtusz megszállta a Mallowan Hall területét, Phyllidának három pár selyemharisnyát kellett nyugdíjaznia az állat mancsából eredő szakadások miatt, mivel úgy tűnt, a fenevad valamiért különösen kedveli őt.

Mondani sem kell, hogy Mirtusz nem volt szívesen látott vendég Phyllida birodalmában, a házban.

– Természetesen, Mrs. Bright – felelte Bradford, miközben letette a ládát. Vajon a nő gyors lábmunkáján kuncogott, hogy kikerülje a fenevadat? – De az ebéd csak négy óra múlva lesz. Addigra már rég nyoma sem lesz itt.

Phyllida epés válaszát, miszerint Mirtusz szőre mindenütt ott van, Agatha asszony, Miss Sayers, Mr. Chesterton és Mr. Berkeley érkezése szakította félbe.

– Jó reggelt, Phyllida. Látom, itt minden biztos kézben van – mondta a Mallowan Hall úrnője. Agatha hangjában volt egy csipetnyi vidámság, mert belépésekor Mirtusz vadul csóváló farokkal rontott oda hozzá. – Igen, egészen imádnivaló vagy, ugye? – Ahogy Agatha lehajolt, hogy megvakarja a vonagló négylábú szőrcsomót, Phyllida elfojtott egy pikírt megjegyzést.

Ő és Agatha a Nagy Háború idején barátkoztak össze, amikor a nőket buzgón toborozták be mindenféle munkára. Akkoriban mindketten egyedülálló nők voltak, és mivel nagyjából egyidősek is, természetesen alakult ki a baráti kapcsolatuk. Agatha a kórház gyógyszertárában dolgozott – innen tudott meg olyan sokat a könyveiben használt mérgekről –, Phyllida pedig ápolónőként dolgozott ugyanabban a kórházban, mielőtt a frontra ment. Nagyszerű barátok voltak, és több mint tíz éven át remekül kijöttek egymással. Az, hogy Phyllida úgy döntött, hogy elvállalja a Mallowan Hallban a házvezetőnői állást, a legkevésbé sem változtatott a kapcsolatukon, bár igyekeztek ügyelni arra, hogy a többi szolgáló vagy a vendégek előtt ne legyenek túl bizalmasak egymással.

Egy dologban nem értett egyet a házvezetőnő és az úrnő: a kutyák iránti vonzalomban. Agatha asszonynak volt egy Peter nevű drótszőrű terrierje, és amikor Bradford magával hozta Mirtuszt, hogy vele éljen a garázslakásban, mindkét Mallowan elragadtatott szeretettel fogadta az állatot.

Phyllida nem.

– Mr. Bradford megígérte, hogy jóval az étel érkezése előtt eltávolítja az ebet – mondta Agathának tárgyilagosan, tudva, hogy a férfi figyel. – De persze a kutyaszőr miatt újra össze kell majd söpörnünk. – Sötét pillantást vetett a sofőrre, amire utóbbi úgy
reagált, hogy tudomást sem vett róla

– Semmi kétségem afelől, hogy minden tökéletesen fogadóképes állapotban lesz, ha te vezényelsz, Phyllida. – Agatha kiegyenesedett, és otthagyta Mirtuszt, hogy az újabb áldozatot találhasson.

Phyllida gyorsan kitért a nyáladzó, lihegő fenevad elől ismét, és így a szőrgomolyag figyelme Miss Sayersre irányult.

– Ott fogsz ülni a főasztalnál, G. K. – mondta Agatha. Mr. Chestertonhoz beszélt, aki beleegyezett, hogy ő legyen a Gyilkos Mulatság nagymestere, mivel ez egy jótékonysági rendezvény volt, amelyet a Nyomozóklub támogatott.

A Nyomozóklub detektívregény-írók csoportja volt, Agatha Christie, G. K. Chesterton, Dorothy L. Sayers, Anthony Berkeley, Hugh Walpole, Freeman Wills Crofts és még vagy egy tucatnyi népszerű szerző is a tagja volt. Rendszeresen találkoztak Londonban, hogy megvitassák a krimiírás technikáit és megpróbáltatásait, és támogatást nyújtsanak egymásnak. Mindegyikük esküt tett, hogy a történeteikben szereplő megoldások megalkotásakor és bemutatásakor tisztességesen bánnak az olvasóikkal, de hogy az eskü több volt-e egy belső viccnél, abban Phyllida nem volt biztos.

A Listleigh-i Gyilkos Mulatság egy hétvégi rendezvény volt, amelyet azért szerveztek, hogy a detektívtörténetek feltörekvő írói találkozhassanak az ilyen művek sikeres szerzőivel, valamint hogy a közönség el tudjon jönni, meghallgatni a szerzők előadását, és meg tudja vásárolni a könyveiket.

A pályakezdő írók díjat fizettek az első napért, amely magában foglalta a fél kettőkor tartott zártkörű üdvözlő ebédet a jelenlévő Nyomozóklub-tagokkal – ők Sayers, Chesterton, Berkeley és Christie voltak –, valamint a rövid oktatásokat, amelyeket néhány publikált író tartott. Az első nap fénypontja az esti szabadtéri koktélparti volt, amely újabb lehetőséget adott a reménybeli íróknak, hogy hírességekkel társalogjanak. A belépődíj mellett minden amatőr írónak felajánlották, hogy (további díj ellenében) egy novellát küldhet be egy versenyre, amelyet  szakemberek bírálnak el. Másnap, szombaton a St. Wendreda-templom területén lévő vásár nyitva állt a közönség előtt könyvárusítás és általános fesztivál keretében. Vasárnap teaidőben tervezték, hogy sor kerül majd a Gyilkos Mulatság novellaverseny fődíjának átadására.

G. K. Chesterton, mint nagymester, a nyitónapon beszédet mond majd az ebéden, vasárnap pedig átadja a legjobb novelláért járó díjat az egyik feltörekvő írónak. A díj kiadói szerződés a novellára Angliában és az Egyesült Államokban egyaránt. Phyllida titokban dr. Bhattnak drukkolt, mert olvasott tőle néhány művet, amely egy orvosból lett amatőr detektívről szólt. Szerinte rendkívül jók voltak.

Listleigh-t a helyi íróklub miatt választották a Gyilkos Mulatság helyszínéül. Miután John Bhatt, a város orvosa és a helyi klub tagja hallott egy adománygyűjtésről, amelyen a Nyomozóklub Londonban vett részt, megfogant benne a helyi adománygyűjtés ötlete. Ezt a St. Wendreda-templom által üzemeltetett, közeli árvaház és segítségre szoruló gyermekek iskolája számára szervezték, amelynek új tetőre volt szüksége. Dr. Bhatt egy nagyon meggyőző javaslatot küldött Mr. Chestertonnak Mrs. Agatha közbenjárásával. A nyilvánosság, amelyet egy ilyen esemény biztosítana az íróknak, a pénz, amelyet a rászoruló gyermekek számára gyűjtenének, és a lehetőség, hogy a nyár legmelegebb időszakában elutazhatnak Londonból, arra késztette a Nyomozóklubot, hogy elfogadja a listleigh-i íróklub ajánlatát.

Agatha érintettsége miatt Phyllida készségesen elvállalta az esemény megtervezését és lebonyolítását. Nem csak az motiválta, hogy pont ilyen eseményeket szeretett leginkább levezényelni – és ezekhez kivételes tehetséggel is rendelkezett –, hanem az is, hogy a szervezés és a rendezvény ideje alatt több napig a St. Wendreda-templomban tartózkodott, vagyis nem Mallowan Hallban volt, és így nem kellett érintkeznie Mr. Dobble-lal, a komornyikkal.

– Rendben – felelte Mr. Chesterton, miután az asztalra pillantott. A hatvanas éveihez közeledő, népszerű Brown atya-történetek írójának tömött, sűrű, sötét haja volt, és szokás szerint cvikkert viselt. Zömök, impozáns férfi volt, akinek sötét ruházata csak még jobban kiemelte tekintélyt parancsoló személyiségét. – Hány feltörekvő író lesz jelen?

– Tizenöten vannak, akik regisztráltak, és természetesen fizettek is – mondta Agatha. – Nem mindannyian listleigh-i lakosok. Néhányan még Walesből is eljönnek. – Visszautasította a helyi klub felkérését, hogy ő legyen a nagymester, mert meglehetősen félénk volt, és nem szeretett nyilvánosan, de még kis csoportok előtt sem beszélni, hacsak nem ismert mindenkit jól. Jelentőségteljes döntés volt számára, hogy egyáltalán beleegyezett a részvételbe, mert Agatha nem szerette a nyilvánosságot és a sajtót – de aligha utasíthatta volna vissza, hiszen az esemény az otthona szomszédságában szerveződött.

Azzal, hogy Phyllida közreműködött az esemény megtervezésében és lebonyolításában, lehetőséget kapott arra, hogy segítsen a lehető legnagyobb mértékben távol tartani visszahúzódó barátnőjét a nyilvánosságtól, és az egyetlen nyilvános esemény a másnapi könyvvásár és a fődíj nyertesének kihirdetése volt.

– Remélem, mindannyian megkapták a novelláik példányait. Csak tíz pályázat érkezett a zsűrizésre? – kérdezte Agatha a kollégáit.

– Igen – válaszolta Miss Sayers. – Én két hete kaptam meg a csomagomat, így bőven volt alkalmam elolvasni őket – bár az utolsót idefelé a vonaton kellett befejeznem. – Dorothy Sayers nagydarab, harsány nő volt, aki hajlamos volt hosszú, fekete ruhákat viselni, amelyek hullámzóan ölelték körül. Sötét haját rövidre vágatta az úgynevezett Eton-stílusban, ami férfias külsőt kölcsönzött neki a lenge ruhája ellenére. – Néhány tulajdonképpen egész jó volt.

– Valóban, én is így láttam. Lehet, hogy lesz némi konkurenciánk a kiadóknál – tette hozzá Mr. Chesterton kuncogva.

Miközben nézte, ahogy Ginny elkészíti a vázákat, Molly pedig befejezi a terítőket, Phyllida nem tudta megállni, hogy ne figyeljen, hátha meghall valami célzást, hogy ki kapja a díjat.

– Tooley atya e hét hétfője óta birtokában van az összes pontozólapnak – mondta Agatha. – Tehát senki sem vádolhat minket azzal, hogy illetéktelen befolyás alá kerülünk, ha egyszer elkezdünk elvegyülni az írók között. – Elmosolyodott.

– Remek! – helyeselt Mr. Chesterton. – Egy szent ember, aki a pontozólapokat számolja, gyanú felett áll.

– Te is letetted már a voksodat egy kedvenc mellett? – érdeklődött Miss Sayers.

– Ó, igen – felelte Agatha. – Volt egy történet, amelyik különösen megragadott. Elég szórakoztatónak találtam, és egyben rafináltnak is. De volt még több másik is, amely nagyszerű volt. Nagyon érdekes lesz látni, hogy melyikünk mit tartott fontosabbnak.

Mielőtt megtudhatta volna, hogy melyik történetről van szó, Phyllidának el kellett távolodnia hallótávolságon kívülre, ugyanis Mirtusz felfedezte az imént lerakott terítő himbálózó sarkát.

– Hagyd azt, te kis engedetlen, idegesítő, szőrös lény! – szólt rá Phyllida, miközben odasétált, hogy véget vessen a helytelenkedésnek. – Mr. Bradford, azonnal távolítsa el ezt a kellemetlenséget, kérem!

A sofőr a legkevésbé sem szégyenkezve nézett rá, és felkapta a rendetlen kis állatot. Miközben Mirtusz szeretete kinyilvánításaként elkezdte nyaldosni az arcát, Phyllida nem tudta nem észrevenni, hogy a fenevad sűrű fürtjei megkülönböztethetetlenek a gazdája rakoncátlan hajkoronájától. Egyformák, mint két tojás, gondolta ingerülten. Mindkettőből hiányzik mindenféle illem és tisztelet.

– Rendben van, Mrs. Bright – mondta Bradford. Gőgös, éles orrnyergének íve fénylett ott, ahol a kutya megnyalta. Phyllida csaknem megborzongott. – Akkor mi most távozunk. Mikor térjünk vissza önért?

Phyllida abban reménykedett, hogy Mallowanék vagy felvesznek egy második sofőrt, vagy Bradford elmegy – és magával viszi a kutyáját is – valami zöldebb legelőre vagy zsírosabb garázsba. A Daimlerben kellett vele utaznia, amikor csak be akart menni a városba vagy bárhová, és ez majdnem olyan nehéz volt, mint Mr. Dobble-lal foglalkozni.

Ennek ellenére tökéletes szakember volt, és Phyllida az évek során megtanulta, hogy bárkivel ki tud jönni, függetlenül attól, hogy mennyire idegesítő vagy komisz az illető, amíg rendben teszi a dolgát. És sajnos Bradford több mint megfelelően végezte a munkáját.

– Szeretném, ha három órakor felvenne, aztán fél hatra vissza kell érnem ide, hogy elintézzem a koktélparti utolsó előkészületeit, ha megfelel, Mr. Bradford.

A ziháló kiskutya feje fölött átnézett rá. Az állat kis rózsaszín nyelve úgy lógott ki a szája széléről, mint egy kibontott szalag.

– Rendben. Mirtusz és én itt leszünk önért három óra előtt. – A férfi pimaszul elvigyorodott, nyilván tudta, mennyire utálja a nő már a gondolatot is, hogy egy járműben ragadjon ezzel a nyálas fenyegetéssel.

– Köszönöm, Mr. Bradford.

Egy hangos puffanás, majd egy vészjósló csattanás elterelte Phyllida figyelmét a sofőrrel való további szóváltásról.

Az egyik asztal valahogy felborult. Virágok, víz és egy összetört váza keveredett a padlón.

Még jó, hogy Phyllidának volt tartaléka… mindenből.

– Nagyon várom már, hogy mindannyiukkal találkozhassak! – lelkendezett Digby Billdop. – Az összes híres íróval!

Ő volt az anglikán egyház Szent Thurston templomának papja. Temploma a falu parkos részén, szemben helyezkedett el a St. Wendreda-templommal, a listleigh-i pápista templommal, amely a nyájtagokért folytatott versengés miatt létének igazi csapása volt.

Még mindig bosszantotta, hogy a St. Wendreda-templom kapta azt a kitüntetést, hogy a Gyilkos Mulatság helyszíne lehetett az ő Szent Thurston temploma helyett, amelynek nem volt árvaháza, aminek rossz lehetett volna a teteje.

Mintha ez számított volna.

Mindkét templomkertet sok juhar és tölgy árnyékolta, és színes ágyásokkal, valamint lelkészlakkal rendelkeztek. Digby vonakodva elismerte, hogy bár a Szent Thurston udvara nagyobb volt, a St. Wendreda-templomé mégiscsak szebb pázsittal rendelkezett, mivel azt a falun keresztülcsörgedező kis folyó határolta. Holnap tele lesz sátrakkal és a mulatságra érkező látogatókkal.

– Biztos vagyok benne, hogy sokkal kevésbé lesz megterhelő, mint ahogyan azt elképzeled – mondta Harvey Dobble, a Mallowan Hall komornyikja. – Úgy értem, mindenkivel találkozni.

Ugyanannál az asztalnál ültek, amelynél a paplakban a heti sakkjátszmájukat szokták játszani. Dobble szokatlanul korán kelt, és ma reggel elszökött a Mallowan Hall-i kötelességei elől, hogy a Gyilkos Mulatság ebédje előtt támogatásáról biztosítsa a barátját – és megbizonyosodjon róla, hogy a pap nem hátrál ki az utolsó pillanatban a részvételből. Digby hajlamos volt az aggodalomra, és érzékeny idegekkel rendelkezett, de Dobble véleménye szerint a pap tehetséges író volt, és méltó sakkellenfél is.

Digby összeszorította pufók ujjait az előtte lévő asztalon, mintha csak azt akarná megakadályozni, hogy megremegjenek.

– Különösen Chesterton úrral találkozni eléggé felkavarja a lelkemet, mert ő egyszerűen… de tudod, hogy ő az ihletőm. Jaj, jaj… mi van, ha egyiküknek sem tetszik az írásom?

Dobble megrázta a fejét.

– Az teljességgel kizárt, Digs – mondta. – Olvastam a novelláidat, és kiválóan kiadhatóak. Tulajdonképpen, és ezt el ne áruld senkinek, a te Veritas atyádat sokkal meggyőzőbbnek találom, mint Mr. Chesterton Brown atyáját. Mr. Chesterton túlzásba viszi az esernyősdit, és a „kis” Brown atya, ahogyan folyamatosan jellemzi, az én ízlésemnek túlságosan is bamba. Rossz hírét kelti a papságnak, ha ilyen bámész és szórakozott a tekintete.

– Tényleg így gondolod? –  kérdezte a tiszteletes, reménykedő tekintettel.

– Természetesen igen. – Dobble meleg mosollyal nézett rá – olyannal, amilyet a Mallowan Hall személyzetének egyetlen tagja sem láthatott volna soha. – Hát nem ragaszkodom mindig ahhoz, hogy amint megérkezem, még vacsora előtt elolvassam az új oldalakat? Veritas atya a kedvenc detektívem lett, természetesen M. Poirot után.

– Ó, köszönöm, hogy ezt mondod – hálálkodott Digby, még szorosabban összekulcsolva a kezét. A szeme csillogott a túlcsorduló érzelmektől. – Ez igazán nagy bók, hiszen M. Poirot egyszerűen… nos, parfait, ahogy ő mondaná, ahogy Madame Christie is. – Finom kuncogása sóhajba torkollott. – Tudom, hogy bután hangzik, de Alastair Whittlesby mindig minden apró részletet megpiszkál a történeteimben, és néha egyszerűen nem tehetek róla, de azt kívánom, bárcsak kifogyna az ötleteiből, vagy bárcsak kiszáradnának a szavai, vagy… vagy bárcsak véletlenül a tűzbe dobnák a lapjait, és megsemmisülnének. Vagy… vagy hogy történjen vele valami. Még akkor is, ha ez nem túl keresztényi dolog tőlem – tette hozzá bűnbánóan.

– Alastair Whittlesby kíméletlen, basáskodó alak, és nekem semmiféle bűntudatom sincs amiatt, hogy azt kívánom, bárcsak láng emésztené fel a lapjait, vagy még rosszabb is történhetne – mondta Dobble határozottan, mert nem egyszer előfordult már, hogy Digby a sírás közelében volt egy Listleigh-i Gyilkos Klub-gyűlés után.

Mr. Whittlesby a csoport elnökeként uralkodott, és úgy gondolta, ő a detektívregények még fel nem fedezett Shakespeare-je. – Abból, amit a komornyikja mesélt nekem, a férfi otthon sem udvariasabb, mint az íróklub összejövetelein. Drewson azt állítja, hogy a közte és az öccse közötti veszekedések igen látványosak.

Alastair Whittlesby tolakodó, önfejű, gyakran durva és kegyetlen volt. De ő volt az egyetlen ügyvéd a faluban, az apjának pedig bárói rangja és némi pénze is volt, így a férfi a legtöbb ember fölött állónak tartotta magát, akivel találkozott, még akkor is, ha aligha számított úriembernek.

– Még szerdán is, amikor mindannyian ott voltunk a házában teázni és koktélozni, egyszerűen elviselhetetlen volt. Annyira biztos benne, hogy meg fogja nyerni a novellapályázatot és a kiadói díjat – biztos vagyok benne, hogy ezért hívott oda mindannyiunkat. Hogy előre kárörvendjen – mondta Digby.

– Mindenki ott volt? – kérdezte Dobble.

Figyelme – nem először – a pulton álló tortára siklott, és nagyon sajnálta, hogy a barátja még nem vágott bele. Egy szelet, akármi is volt az – egy zamatos fehér édesség –, kiváló kísérő lett volna a tea mellé, amit éppen kortyolgatott. Digby házvezetőnője félelmetesen jó süteményeket készített, amit Dobble-nak eszébe sem jutott volna kimondani Mrs. Puffley füle hallatára, aki Mallowan Hall konyhájában uralkodott.

– A Bűnügyi Klub minden tagja ott volt – felelte a plébános, és látszólag fel sem tűnt neki Dobble érdeklődése egy kora reggeli desszert iránt. – Még Miss Crowley is, aki még egy pohár sherryt sem volt hajlandó elfogadni. – Digby felsóhajtott. – Ha Whittlesby tényleg megnyeri a díjat, lehet, hogy ki kell lépnem a klubból. Teljesen elviselhetetlen lesz! Bárcsak történne vele valami, hogy … hogy eltűnjön az útból.

– Ugyan, ugyan, Digs, ne szaladjunk ennyire előre! Neked is van annyi esélyed a győzelemre, mint bárkinek – kivéve Vera Rollingbroke-ot.

Kuncogtak, és Dobble megkönnyebbült, hogy a barátja mintha kicsit megnyugodott volna. Nagyon remélte, hogy Digby fog nyerni, de ennél is jobban remélte, hogy Alastair Whittlesby nem fog. Még az is sokkal jobb lenne, ha dr. Bhatt nyerne Digby helyett – bár ebben az esetben Dobble-nak meg kellene küzdenie Mrs. Bright finom, de nyilvánvaló önelégültségével.

Dobble az órára pillantott, és riadtan látta, hogy már ideje visszatérnie a kastélyba, hogy ellenőrizze, leszedtek-e a reggeli után, a teát és a vacsorát pedig előkészítették-e. Az elmúlt napokban, a Gyilkos Mulatság előkészületei alatt a rezidencia szokatlanul csendes volt. Ez főként Mrs. Bright gyakori távollétének volt köszönhető. A nő szemtelenül fénylő haját és egyenes temperamentumát magával vitte a St. Wendreda-templomba – néhány alkalmazottjával együtt, ami tulajdonképpen Dobble-t hozta meglehetősen nehéz helyzetbe, mert az ételeket és a teát így nehezebb volt időben elkészíttetni. De ezt a kellemetlenséget ellensúlyozta az a tény, hogy Mrs. Bright önszántából és rendszeresen távol volt az udvarháztól.

– Akkor jobb, ha megyek, Digs – mondta Dobble, és ismét szomorú pillantást vetett a süteményre, miközben felállt. – Mrs. Bright az utóbbi időben eléggé nehéz helyzetbe hozta a háztartást, és nincs más, aki rendet tarthatna, csak én.

– Hát ez nem túl sportszerű tőle, ugye? – mondta Digby, és szintén felállt.

– Cseppet sem – válaszolta Dobble, miközben a kalapját a fejére tette. – De lehetőséget ad arra, hogy megbizonyosodjak arról, hogy a szobalányok az én elvárásaimnak megfelelően végzik a munkájukat. Egyszerűen túl sok csipke és dísz van mindenütt, így megragadtam az alkalmat, hogy csökkentsem ezek jelenlétét. – És gondoskodott arról is, hogy Mrs. Bright átkozott macskáinak még csak egy bajuszkája se legyen jelen a házban sehol a nő társalgóján kívül. Frusztrált nyávogásuk az ajtóban mosolyt csalt az arcára.

– Tudom, mennyire nélkülözhetetlen Mrs. Bright a Mallowan Hallban – mondta Digby komolyan. – Egy igazi csoda, nem igaz? Olyan okos és ápolt, és nagyon udvarias, bár kicsit félelmetes is. Biztos nagyon megterhelő lehet, hogy annyit van távol ezen a hétvégén.

Dobble kissé megmerevedett.

– A csoda aligha az a szó, amivel én jellemezném azt a nőt, Digby. Ő… nos, valamivel több, mint megfelelő a pozíciójában… amit egyébként nem is értem, hogyan szerzett meg, hiszen minden bizonnyal soha nem volt szolgálatban, amíg Mrs. Agatha ide nem hozta.

– Ó! – felelte Digby konspiratív mosollyal. – Nem is tudtam, hogy végre fényt derítettél erre! Mit csinált, mielőtt Mallowanékhoz került? Egyszerűen majd’ belehaltam már a kíváncsiságba.

Dobble még jobban elkomorodott.

– Nos, valójában nem derítettem ki bizonyosan, hogy Mrs. Bright nem állt-e korábban szolgálatban. A nő rendkívül szűkszavú a múltjával kapcsolatban! Képzeld, nem tudok róla sok mindent azon kívül, hogy ismerte Mrs. Agathát a háború alatt, és úgy tűnik, ápolónő volt a fronton. És hogy mi történt a férjével, az is rejtély. Amennyire én tudom, lehet, hogy Mr. Bright egy nap megérkezik Mallowan Hallba, és álmunkban meggyilkol mindannyiunkat!

– Ó! – A lelkész szeme elkerekedett a szintén kerek szemüvege mögött. – Szóval akkor mégiscsak kiderítetted, hogy férjnél volt?

– Hát, nem egészen – kényszerült beismerni Dobble. Miért kellett Digbynek ennyire érdeklődnie? Nem hagyhatta volna, hogy Dobble kérdés nélkül, csak úgy morgolódjon? – És őszintén szólva, amúgy sem vagyok benne biztos, hogy ki venne el egy ilyen nőt, mint ő, úgyhogy talán mégsem volt soha férjnél. Az ember abszolút nem tud semmit a múltjáról. Phyllida Brighttal az a baj, hogy egyszerűen nem alkalmas arra, hogy házvezetőnő legyen.

– Így van. Legalább rendesen el tudod majd intézni a dolgaidat, ha ő már nincs az utadban – felelte Digby megnyugtatóan.

– Köszönöm a szerencsének – felelte Dobble. – Bár természetesen az összes jobb cselédet magával vitte St. Wendreda-templomba, a gyengébbeket pedig rám hagyta, hogy megküzdjek velük, néhány pluszcseléddel együtt – és tudod, hogy a cselédek irányítása nem csupán a komornyik feladata! – Dobble a homlokát ráncolta. Vajon nem felejtette-e el megemlíteni a pluszcselédeknek, hogy a társalgóban van egy légelzáró retesz a kéménynél?

– Talán az egyik inas foglalkozhatna helyetted a szobalányokkal – mondta Digby, és megveregette a karját.

Dobble felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– És ezért vagy te lelkész, és ezért nincs más cseléded, mint egy öreg házvezető-szakácsnő, Diggy – mondta. – Az ember nem tesz inasokat szobalányok mellé, ha nem akarja, hogy kilenc hónappal később aprónép rontsa mindenfelé a levegőt!

Miután egy gyors pillantással körbenézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki sem jár a parókia előtt, lehajolt, hogy egy gyors csókot adjon Digbynek.

– Ezt azért, hogy ma szerencséd legyen – mondta, majd kisurrant az ajtón.

2. FEJEZET

Péntek este

Az időjárás együttműködőnek bizonyult, és a Gyilkos Mulatság koktélpartija úgy zajlott, ahogy Phyllida – és a Nyomozóklub – eltervezte. A szobalányok fehér és fekete színű japán lámpásokat (amelyek a detektívregények nyomtatott oldalát jelképezték) akasztottak ki a St. Wendreda-templom kis udvarán. Kör alakú, derékig érő asztalokat állítottak fel az italoknak és a hamutartóknak, és mindegyikre fehér terítőt terítettek, és a témához illően újságpapírból épített, bonyolult papírrózsákkal díszítették őket. Minden egyes virágváza alatt egy darab vörös filc volt amorf formára vágva, hogy vértócsára utaljon. Mindegyik mellett egy csészealjon egy-egy zömök fekete gyertya égett – természetesen a papírrózsáktól kellő távolságra.

A kis, fallal körülvett kertet fehér rózsabokrok csoportjai töltötték meg, amelyek számtalan virágot hoztak, és édes illatuk megtöltötte a levegőt. A teret rengeteg bokor és fa szegélyezte, az ösvények pedig földutak voltak, amelyeket kúszó lángvirágok szegélyeztek. Este hét óra volt, júliusban, és odakint még világos volt, így Phyllida nem látta szükségesnek, hogy extra lámpásokat vagy villanylámpákat használjon – bár természetesen hozott magával néhányat.

Bár a zárt kertben általában csak két pad állt, mindkettő Assisi Szent Ferenc szobra mellett, a mai estére Phyllida három másik kovácsoltvas padot is felállított, amelyeket a Mallowan Hallból hozatott, és kis, alacsony asztalokat helyezett el előttük.

– Ezt igazán jól megcsináltad, Phyllie. Az egész rendezvényt persze, de ez a szabadtéri összejövetel egyszerűen tökéletes. Olyan ártatlanul és bájosan néz ki – mormogta Agatha Phyllidának, miközben megérintette az egyik illatos rózsavirágot. Éppen az udvarra vezető főkapun belül álltak, hogy Agatha, a vitathatatlanul legnépszerűbb és leghíresebb írónő, rövid szünetet tartson a társasági életben. – Az ember nem is gondolná, hogy itt mindenkinek a szívében gyilkosság lakozik.

Phyllida felnevetett.

– Pontosan így van! Ha kihallgatnák a beszélgetéseket, a Scotland Yard bizonyára levegő után kapkodna. – Belekortyolt a pohár pezsgőjébe – mert Max úr ragaszkodott hozzá, hogy élvezze az ünneplést a sok kemény munka után –, és szemügyre vette munkája gyümölcsét, miközben eszébe jutott a ma reggel hallott beszélgetés.

Azon tűnődött, vajon az írók közül ki tervelte ki, hogy megmérgezzen valakit, és a gyanúsítottak után kutatva szemügyre vette a kis tömeget.

Ott volt Mathilda Crowley, egy negyvenöt éves, olajbarna bőrű nő, aki aktív tagja volt a Listleigh-i Gyilkos Klubnak. Őszes, sötétbarna haja göndör tincsekben omlott a tarkójára, és Phyllida tudta, hogy történeteket írt egy Filberto Fiero nevű, daliás fiatalemberről, aki ideje nagy részét a francia Riviérán töltötte. Dr. Bhatt elmondta neki, hogy a történetek inkább fantáziadúsak, mintsem a valóságon alapulnak, de volt néhány szórakoztató részük… és néhány különösen hátborzongató gyilkosság is szerepelt bennük.

Miss Crowley szigorú, nyári gyapjúszoknyát és sötétbarna zakót viselt, amely inkább titkársági feladatokhoz, mint koktélpartikhoz illett. A többi nő többsége – köztük Phyllida is – könnyű, leomló anyagból készült, élénk mintás vagy egyszínű ruhát viselt, derékban szépen övvel, magas sarkú cipővel hangsúlyozva. Kalapjuk színes volt, csipkével és tollakkal díszítve, míg Miss Crowley kalapja alig volt több, mint egy zömök barna doboz a feje tetején. Díszítés gyanánt egyetlen kis fekete masni volt az elejére erősítve.

Miss Crowley, aki egyedül élt a Firth Street végén lévő házikóban, talpas pohár, vagy pezsgősflőte helyett teáscsészét tartott kesztyűs kezében, és úgy nézte végig a kertet, mintha azt próbálná eldönteni, hogy harcba induljon-e, vagy maradjon inkább passzív. A macaronokat és linzerkoszorúkat kínáló asztal közelében helyezkedett el, és a Miss Crowley szája sarkában lévő morzsák alapján Phyllida gyanította, hogy a citromos, epres és csokoládés finomságok győzedelmeskednek majd a mulatozók között való navigálás felett.

Digby Billdop, a Szent Thurston anglikán templom papja a szokásos bagolyszerű arckifejezését viselte mélyen hasított, pufók álla fölött, amely Phyllidát egy dundi, rózsás sárgabarackra emlékeztette. G. K. Chesterton közelében állt – elég közel ahhoz, hogy hallja, amit az író mond, de látszólag képtelen volt összeszedni a bátorságát, hogy elég közel merészkedjen, hogy részt is vegyen a beszélgetésben. A plébános egy pohár pezsgőt szorongatott, és némán bólogatott, tekintete áhítattal szegeződött a leghíresebb egyházi detektív megalkotójára.

A hezitáló papon kívül Mr. Chesterton még két másik résztvevőnek beszélt, akiket Phyllida a Listleigh-i Gyilkos Klub más tagjaiként azonosított.

Vera Rollingbroke, a harmincas évei elején járó, vonzó, szőke nő lelkes és termékeny írónő volt, aki eddig még meg nem jelent detektívtörténeteket írt egy Bunkle becenevű, hajadon, gazdag hölgyről és macskájáról, Ciróka Kisasszonyról. (John Bhatt szerint jó oka volt annak, hogy ezek a történetek még nem jelentek meg, hiszen ki venne komolyan egy beszélő macskát?). A kalapja egy ravasz, sárga filckreálmány volt, amely éppen a bal homloka fölött ült, és egyetlen sötétkék tollat viselt az alacsony koronarész köré tűzve. Phyllidát teljesen elbűvölte az alkotás.

Vera a társaságkedvelő Sir Paulson Rollingbroke, közismert nevén Sir Rolly felesége volt, akinek családi birtoka Listleigh-től északkeletre feküdt. Láthatóan feláldozta a kesztyűt, pezsgőspoharat és macaronokat egy jegyzetfüzetért cserébe, amelybe lázasan jegyzetelt. Úgy tűnt, hogy a férje nélkül vett részt a ma esti összejövetelen.

Louis Genevan szorongott mellette, és gyakorlatilag megakadályozta, hogy a pap közelebb férkőzhessen a hírességhez. Egyik kezében két pohár pezsgőt tartott, míg a másikban két ujja között cigarettát szorongatott. Feltehetően az egyik pohár Mrs. Rollingbroke-é volt, mielőtt ő lemondott volna róla a jegyzetelés kedvéért.

Louis Genevan londoni régiségkereskedő volt, aki Listleigh és a Belgraviában lévő kis boltja között osztotta meg az idejét. Elegáns, ápolt, kopaszodó, barna bőrű férfi volt. Sötét haja magas homlokán vonzó hollószárnyakba omlott vékony, sötét szemöldöke fölé.

Üzlete miatt szándékosan viselt több évtizeddel divatjamúlt ruhakiegészítőket, de ennek ellenére mindig sikerült úgy tűnnie, mintha a modern divat élvonalába tartozna. Ma este egy bíborvörös brokátmellényt választott, amelybe egy díszes zsebórát dugott, magas, merev gallérral párosítva, amely az állkapcsa aljába fúródott. A nyakkendőjét úgy kötötte meg, hogy Beau Brummell is elájult volna tőle. Mr. Genevan kabátja és nadrágja azonban modern stílusban volt szabva. Valahogy a régi és az új párosítása őrajta egyáltalán nem volt bántó a szemnek.

Phyllida nem ismerte fel a Nyomozóklub egy másik tagja, Anthony Berkeley körül csoportosuló ötfős csoportot, és arra következtetett, hogy ők is amatőr írók lehetnek, akik fizettek a mulatságon való részvételért, de nem Listleigh-ben laknak, és nem tagjai a helyi klubnak. Mr. Berkeley nyájas, jóképű férfi volt, magabiztos, jól öltözött, és élvezettel szórakoztatta kisszámú rajongó közönségét.

Dr. Bhatt a sarokban állt, és Miss Sayersszel és Tooley atyával beszélgetett éppen. Pontosabban dr. Bhatt hallgatta Miss Sayers beszédét – és úgy tűnt, hogy csüng minden szaván –, míg Tooley atya, a St. Wendreda-templom papja és a kerti parti tiszteletbeli házigazdája csendben bólogatott, miközben egy csésze teát kortyolgatott.

John Bhattnak sűrű, tintafekete haja mellett pompás, ápolt, koromfekete bajusza is volt, ami már akkor felkeltette Phyllida figyelmét, amikor néhány hete, a Mallowan Hall könyvtárában talált holttest körüli kellemetlenségek során először megpillantotta. Az orvos lelkes olvasója volt Agatha asszony műveinek, és Phyllida azon tűnődött, vajon a bajuszát Mr. Poirot híres bajusza ihlette-e.

Mintha olvasott volna a gondolataiban, Agatha így mormogott:

– Megkockáztatom, ha dr. Bhattnak inkább tojás alakú feje és sápadtabb bőre lenne, akár Poirot is lehetne! Tudod, Phyllie, én tulajdonképpen kétszer is láttam Hercule-t életemben.

Phyllida tisztában volt ezzel, hiszen egy kis gőzösön volt Agathával, amikor barátnője először hirtelen megszorította a karját, és rámutatott egy férfira, aki valóban pontosan úgy nézett ki, mint ahogy Agatha leírta a zseniális detektívet.

– Mi a véleményed a doktor úr írásáról? – kérdezte Phyllida, szemérmetlenül azt remélve, hogy kap egy kis bennfentes információt arra nézve, hogy ki nyeri másnap a díjat.

– Egész jó volt – felelte Agatha. – Volt néhány, ami meglepően szórakoztató és elmés volt, bár több olyan is, ami nem igazán ütötte meg a mércét. De most már Tooley atyán múlik, hogy összeszámolja a szavazatokat. Tudod, Phyllie, ez tényleg egy jó díj. Kiadói szerződés nemcsak itt Angliában, hanem az óceánon túl is. Ölni tudtam volna ezért a lehetőségért, amikor először írni kezdtem.

Phyllida elmosolyodott.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy az írók elég vérszomjasak, úgyhogy egy pillanatig sem kételkedem ebben.

Mindketten felnevettek, aztán Agatha felsóhajtott.

– Ó, a fenébe. Itt jön az én drága és kissé csélcsap Maxem, aki Alastair Whittlesbyt szállítja nekem, miután az elmúlt órában sikerült őt elkerülnöm. De gondolom, szegény Maxnek nem volt más választása, ugye? Alastair Whittlesby olyan, mint egy kullancs.

Max úr több mint tíz évvel volt fiatalabb híres feleségénél, és elkötelezett régész volt. A pár akkor ismerkedett meg, amikor Agatha egy mezopotámiai kiránduláson közös barátoknál szállt meg. Max úr bocsánatkérő mosollyal üdvözölte a feleségét, amikor Alastair Whittlesbyvel közeledett, akinek hosszú, keskeny orra, sűrű, ősz haja és vékony ajka volt, amely mintha mindig ellenszenvet vagy nemtetszést fejezett volna ki. Finom, méretre szabott öltönyt viselt, amely mégis furcsán rosszul illeszkedett középen, ahol kissé ferdén lógott a testén. Önhittség sugárzott belőle, ahogy közeledett, és türelmetlen mozdulattal elhessegette a cigarettája füstjét.

Mr. Whittlesby felesége, Lettice, aki csinos, bár fakó külsejű nő volt, legalább tíz évvel fiatalabb ötvenes férjénél, egyik kezével a karjába kapaszkodott – ami magyarázatot adhatott szabott kabátja furcsa állásárA –, míg a másikban egy pezsgőspoharat szorongatott. A könyökéről egy kézitáska lógott, a kalapja pedig egy leheletnyivel ferdébben állt a kelleténél. Élénk rózsaszín ajakrúzsa kissé elkenődött a szája sarkánál, és Phyllida szinte viszketett, hogy a zsebkendőjével eltüntesse a maszatot.

Dr. Bhattól már sokat hallott Alastair Whittlesbyről, és a legtöbbször nem túl hízelgő dolgokat. Mr. Whittlesby volt azonban az egyetlen ügyvéd Listleigh-ben, így az embernek vele kellett beérnie, ha kötvényeket akart eladni, végrendeletet írni vagy szerződést fogalmazni anélkül, hogy Londonba vagy egy szomszédos városba utazott volna. Az egyetlen alkalommal, amikor a férfi szolgáltatásait igénybe kellett vennie, Phyllidának feltűnt a nagyképű hozzáállása, valamint az is, hogy az ügyvéd cseppet sem értékeli a tájékozottságot és intelligenciát egy nőben. John Bhatt szerint azonban – és sajnos – Mr. Whittlesby, aki egyben a Listleigh-i Gyilkos Klub elnöke is volt, tehetséges író volt, aki történeteket írt egy Theodore Belfast nevű briliáns Scotland Yard-nyomozóról – aki valójában nem is volt olyan briliáns, mint amilyennek az emberek hitték. Igazság szerint a vele élő, pletykás nővére, Millie volt az, aki segített neki megoldani a bűntényeket.

– Ah, Mrs. Mallowan – köszöntötte Mr. Whittlesby, ahogy közeledett, és Phyllida nem tudta volna máshoz hasonlítani őt, mint egy ragadozóhoz: mintha egy sólyom lenne, amelyik éppen a zsákmányát hajszolja. Felesége, még mindig kapaszkodva, mintegy utóiratként trappolt mögötte. – Egész este magát kerestem.

– Örülök, hogy újra látom, Mr. Whittlesby – felelte Agatha, és kezet nyújtott.

Phyllidát lenyűgözte, hogy a barátnője egészen őszintének tűnt. Bármilyen félénk is volt, Agatha szükség esetén képes volt az alkalomhoz tökéletesen illően viselkedni.

– Nagyon is. Elég tragikus, hogy ilyen közel lakunk egymáshoz, és mégis csak egyszer találkozhattunk eddig. Tudja, a Rollingbroke-ok már többször is meghívtak bennünket. – Még mindig kedvesen mosolygott Agathára, majd hirtelen megrázta a karját, hogy kiszabaduljon felesége szorításából, és így szólt:

– Engedj már el, Lettice! Ne légy már ilyen kis pióca! – anélkül, hogy a házastársára pillantott volna. – Meg kell mondanom, Mrs. Mallowan, hogy nagy élvezettel olvastam könyvét Roger Ackroyd meggyilkolásáról, de nem volt egészen igazságos, ugye? Szerintem nem túl sportszerű, ha az írók csalnak a történeteikben. – Kicsit kuncogott, mielőtt rágyújtott a cigarettájára.

– A nyomok mind megvoltak – válaszolta Agatha mosolyogva, mert Az Ackroyd-gyilkosság megjelenése óta sokszor kapott már ilyen kritikát.

Lettice Whittlesby, aki még mindig a férje mellett téblábolt, felemelte a poharát, és kiürítette a pezsgő maradékát, majd körülnézett, mintha újratöltési lehetőség után kutatna.

Phyllida együttérzett az asszonnyal az újratöltés iránti vágyában, mert tudta, hogy ha egy férfi úgy dorgálta volna meg, ahogy Alastair az imént a feleségét, a pohár tartalmának ő maga lett volna a címzettje – az ott loccsant volna a hosszú, arrogáns orra nyergén.

Phyllida ekkor észrevette, hogy az egyik japán lámpást újra kell gyújtani, és mivel nem látott egyetlen pezsgőtálcás inast sem, megkönnyebbülten kimentette magát, hogy mindkét problémával foglalkozzon. Úgy gondolta, a legjobb, ha eloson, mielőtt Mr. Whittlesby kifejti a véleményét arról, hogy egy házvezetőnő is részt vesz egy koktélpartin, mert Phyllida poharában még mindig volt annyi pezsgő, amennyit szükség esetén egy sznob orrára lehetett volna loccsantani. Még mindig kezében tartva az italt, elindult a nem feltűnő oldalajtó felé, amely a St. Wendreda-templom parókián belüli kis konyhába vezetett, ahol a szobalányok és inasok várták az utasításokat.

– Mrs. Bright, mit csinál azzal?

Phyllidának sikerült – éppen, hogy – visszafogni magát, hogy ne kapjon levegő után meglepetésében, amikor Dobble hirtelen ott termett előtte. Éppen csak benyomult az ajtón, és máris ott állt előtte: csontvázszerű őrszemként meredt rá, és úgy szemlélte a pezsgőspoharát, mintha az méreg lenne.

Dobble nem volt túl karcsú, ellenben magas, hosszú karokkal, hosszú törzzsel és a többi részéhez képest aránytalanul rövid lábakkal. Viszont nagyon sápadt bőre volt, kopasz feje, szögletes állkapcsa, és a bal füle fölött egy mélyedés, ami miatt a személyzet titokban a Horpadnyik gúnynéven emlegette. Ha sötét ruhába volt öltözve – márpedig szinte mindig így öltözött –, csontvázszerű benyomást keltett. Egyik kezében egy üveg szeszes italt tartott – feltehetően nem magának, hanem a kinti bárnak szánta.

– Jó estét, Mr. Dobble – válaszolta, ügyesen kikerülve a férfi kérdését és személyét is, miközben besurrant mellette a kis konyhába. Vajon mikor jött ide?, tűnődött. – Milyen kedves öntől, hogy itt van, hogy segítsen az inasoknál és a felszolgálásban.

A Gyilkos Mulatság nagy esemény volt Listleigh-ben, és ez a koktélparti volt a hétvége legjobban várt eseménye a fődíj nyertesének kihirdetése mellett. Sem Phyllida, sem Dobble nem akarta, hogy bármi rosszul süljön el, a helyi klub és Agatha asszony érdekében egyaránt.

– Mrs. Bright, miért iszik, miközben szolgálatban van, és mit visel? – erősködött a férfi.

– Nos, egy búzavirágkék krepp délutáni ruha van rajtam, derékfodorral, fodros míderrel és rakott köpenyujjakkal, Mr. Dobble – válaszolta a nő ragyogó mosollyal. – Különösen tetszik a derékon és a vállak fölött lévő csavart díszítés – tette hozzá, végigsimítva ujjaival a díszítő részleteken. – Milyen kedves öntől, hogy rákérdezett!

Mintha hallotta volna Dobble fogcsikorgatását, még a kinti mulatozás és a konyhai edénycsörömpölés zajától is.

– Ez az öltözék nem illik egy házvezetőnőhöz – válaszolta mereven. – Túlságosan… túlságosan…

– Nos, ez nem nyomott mintás, Mr. Dobble, és egy csepp csipke sem látszik rajta, úgyhogy nem értem a rosszallását. És bár nagyra értékelem, hogy odafigyel a részletekre, ruhatáram összeállítását nem vitathatom meg egy komornyikkal, bármennyire is megbecsült tagja a háztartásnak – válaszolta, édes mosolya változatlanul ragyogott, miközben szavai határozottan koppantak. Elnézett a férfi mellett. – Molly, az egyik lámpást újra kell gyújtani. Ellenőrizd a többit is, hogy nem kell-e azokba is új gyertya.

– Igenis, Mrs. Bright – válaszolta a szobalány, és gyorsan elindult, hogy elintézze a feladatot, bár Phyllida látta, hogy az arckifejezésében csalódottság villan. Az említett csalódottság abból adódhatott, hogy Eltonnal, Max úr új inasával beszélgetett, vagy abból, hogy nem akart lemaradni arról a beszélgetésről, amely tovább zajlott a főnöke és a komornyik között. Phyllida röviden elgondolkodott azon, hogy vajon ki maradt a Mallowan Hallban a főnök, hiszen a komornyik, a két inas, a lakáj és a három szobalány mind jelen voltak a koktélpartin. Mrs. Puffley nem jöhetett szóba, mert ő soha nem hagyta el a birodalmát a konyhában. A szakácsnő körül akár le is éghetne a ház, ő akkor is ott kavargatná a pörköltjét, vagy széles, izmos kezével a kenyértésztát döngölné.

– Mrs. Bright – szólalt meg Dobble összeszorított fogakkal.

– Igen, Mr. Dobble? – válaszolta a nő.

– Hadd emlékeztessem, hogy szolgálatban nem szabad alkoholt fogyasztani – mondta a férfi.

Tulajdonképpen elég képmutató volt tőle ez a kijelentés, mert Phyllida nem egyszer rajtakapta már, hogy sört kortyolgatott az irodájában – és nem a szabadnapján.

– Dobble úr – mondta kedvesen –, sokkal élvezetesebb lenne önnel beszélgetni, ha nem foglalkozna az öltözködésemmel, a hajammal vagy a poharam tartalmával. Különösen úgy, hogy egy nőnek kint a kertben igencsak szüksége volna még pezsgőre, és látom, hogy egyik inasa sem jutott ki oda egy tálcával. Talán ezt a problémát kellene orvosolni.

Azzal a saját poharát a szájához emelte, és még mindig mosolyogva, bőségesen kortyolt a pezsgőből.

– És talán ön is ihatna egy kortyot. Elvégre a partinak már majdnem vége, és úgy néz ki, mint akire ráférne egy nyugtató ital. Az ott nem Mr. Billdop a bárpultnál?

Dobble döbbent pillantást vetett rá, majd gyorsan összeszedte magát. Kissé kihúzta magát, és összeszorította az ajkát.