Poppy novellasorozat

4. rész

Emy Dust - Nyári kaland - Poppy IV.

© Emy Dust 2024 © Book Dreams Kiadó 2024

Minden jog fenntartva!

Borító: Fazakas Emese

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635860784

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható

Emy Dust

Nyári kaland

Poppy IV.

Még hallom a terminálból kiszűrődő hangokat - az emberek zsongását, a távolból érkező bejelentéseket, ahogy egy-egy járatot bemondanak, a bőröndkerekek monoton kattogását a padlón -, de ahogy egyre távolodom, ezek lassan tompulnak, mint amikor lehalkítanak egy rádiót. Ahogy kilépek a forgóajtón, a zajok szinte elenyésznek, és helyüket átveszi a kinti világ. Azonnal megcsap a meleg, sós levegő. Igen, ez az! Végre Barcelonában vagyok! Az orromba bekúszik a tenger illata, keveredik valami citrusos, napfényes aromával. Nem mintha az Államokban nem lenne tenger, de ez más. Annyira boldog vagyok, hogy végre itt lehetek, majdnem ugrálni kezdek örömömben. Minden, ami mögöttem van - a munka, a stressz, a szürke hétköznapok - most hirtelen olyan messzinek tűnik.

Egy pillanatra megállok, becsukom a szemem, és élvezem a percet. Ez az én időm! A nyaralásom, amit hónapok óta tervezgetek. A nap melege, az emberek vidám hangja, a távolból beszűrődő utcai zenészek dallama... mintha egy másik világba csöppentem volna.

Aztán eszembe jut valami. Mintha egy villám csapna belém, úgy nyílik ki a szemem.

A francba! A csomagom!

Az a bőrönd, amiben a nyaralásom összes fontos dolga van - a bikinim, a kedvenc ruháim, és persze az újonnan vásárolt szandálom, amit kifejezetten erre az útra vettem... Minden ott van!

Pánikba esve fordulok vissza egy pillanat alatt, és ahogy szaladok a terminál felé, elfelejtek minden modort és eleganciát.

- Bocsánat, elnézést, jövök, jövök! - kiáltom, miközben szinte szlalomozom az emberek között.

És akkor... Nem veszem észre, hogy egy kislány épp a járdán álló bőröndjén egyensúlyozik, mintha az egy gördeszka lenne. Persze pont akkor veszíti el az egyensúlyát, amikor én odaérek. A gyerek nekem esik, és valahogy sikerül úgy elbotlanom a bőröndben, hogy nem csak a lábam gabalyodik össze, hanem a karommal is feleslegesen hadonászva próbálok megkapaszkodni valamiben - bármiben! Összeszorítom a szemem, mert már nem tehetek semmit. Várom a fájdalmat a becsapódásom következtében, de nem érzek semmit. Mintha csak eldőltem volna. Talán az is lehet, hogy álmodtam, vagy szörnyethaltam, miután a koponyám szétloccsant a sima, fényes márványon. Végem lett! Itt Barcelonában. Hogyan fogják hazavinni a testemet? Sokkal inkább megkönnyíteném a szüleim dolgát, ha egy cápa ragadna el a tengerben. Nincs test, nincs több ezer dolláros szállítási költség. Vajon itt van UPS?

Elhúzom a számat és megpróbálom kinyitni a szemem. Az erős fénytől sűrűn pislogok, majd a sokadikra kitisztul a kép, és a világoskék égboltra mered a tekintetem. Ez tényleg a Mennyország. Elmosolyodom. A puha felhők könnyedén úsznak, mint a tollpárnák, melyek álomba ringatják a világot.

Aztán megpillantok egy nőt, aki fölém hajolva mérgesen néz. A tekintete, mintha egy bikaviadalra készülne, dühösen és elszántan szegeződik rám. Olyan érzés, mintha várná, hogy előkapjak egy vörös kendőt, lengetni kezdjem, ő pedig könnyedén felnyársaljon a hegyes szarvaival.

De ehelyett csak kiabál:

- Es increíble! ¡No puedo creerlo![1] - ordítja. - Pero qué demonios está haciendo?! Quítese de encima de mi hijo![2]

- Mi? - kérdezem értetlenül. Fogalmam sincs, hogy mit akar tőlem. Tuannak igaza volt. Több időt kellett volna szánnom a spanyol leckékre. Csak egy-két órával, talán elég lett volna, hogy megértsem, miért akar kivégezni, ha nem is ismer.

- Quítese de encima de mi hijo! - ismétli újra az előbbi mondatának egy részét. Nem tudom, mit jelent.

- Én… sajnálom, tényleg nem értem… - dadogom, majd próbálok felállni, de addigra kétoldalról kemény kezek ragadják meg a karomat, és pillanatokon belül a lábamon állok. Meg sem tudom köszönni a segítőimnek, mert hangos gyereksírás csendül fel, és döbbenten nézem a kislányt, aki elterülve fekszik ott, ahol az előbb én feküdtem a bőröndön. Ezért nem éreztem az ütést, amit kellett volna… Nem a földre estem, hanem a kislányra, ő pedig a bőröndre.

- Mujer descarada![3] - kiabálja felém a nő.

- Úristen! - kapom a szám elé a kezem. - Annyira sajnálom! - lépek közelebb, hogy megnézzem a kislányt, és segítsek, de az anya felegyenesedik, és úgy áll velem szemben, mintha a bokszmérkőzés előtti másodpercekben a gong hangjára várna. - Én tényleg nem akartam, remélem, nem lett baja a kislánynak. Lo siento. Niña.[4] - kaparom elő a két szót valahol az agyam legmélyéről, de semmit nem segít.

- Él es un niño y no una niña! Maldita bruja!