Tartalomjegyzék

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

12. Fejezet

13. Fejezet

14. Fejezet

15. Fejezet

16. Fejezet

17. Fejezet

18. Fejezet

19. Fejezet

Köszönetnyilvánítás

Zaryntia B. Sky

Elkerülhetetlenül

Átdolgozott második kiadás

Zaryntia B. Sky: Elkerülhetetlenül.

©Zaryntia B. Sky

Szöveget gondozta: Kontraszt Nyomda

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/Zaryntiabooks/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309969

mobi ISBN: 9786156309976

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. Fejezet

– Futás! – kiáltotta riadtan Gábor.

A sötétben alig lehetett kivenni az arcát, magas, vékony alakját, de hangja félelemmel volt tele. Elvakultan rohant társa felé az óriási kertben, hátrakapta fejét, mire megbotlott és hanyatt vágódott a füvön, nem érezte az ütést. Rémülten fordult meg, majd dermedten bámult a hatalmas, olasz masztiffra, amely máris utolérte, és ösztönéből eredő vadsággal, habozás nélkül felé ugrott.

Barátja épphogy ellökte az állat útjából: teste lendületével gurult vele távolabb, így a fekete kan házőrző a földre érkezett. Ezután immár a közbelépőt vette célba. Robusztus termetét meghazudtoló gyorsasággal egyből rávetette magát.

– Kerim! – ordította Gábor.

Megkövülten nézte, ahogyan a harci kutya azonnal hanyatt döntötte társát, két mellső lábával mellkasára ugorott, és a torka felé harapott.

Kerim maga elé kapta a karját, így az állat az alkarjába vájta éles fogait, ami rögtön vérezni kezdett.

A sötétből közben egy újabb masztiff rohant feléjük veszett ugatással, és egyre közelebb került.

– Menj! – kiáltotta Kerim, hangja azonban elcsuklott a rá nehezedő izomkolosszus borzalmas súlya alatt.

Gábor zavaros tekintettel lépett felé; az őrző-védő rávicsorított és rátámadt volna, de Kerim visszarántotta, mire a srác nem habozott tovább, futásnak eredt. A kerítéshez rohant és átugrott a magas kőfalon, lábát épphogy nem érte el az utána rohanó, másiknál valamivel kisebb szuka. A fiú térdre rogyott, nem mozdult. Szíve hevesen vert, hangosan zihált, folyt róla a veríték. A kutya fenyegetően ugatott a kerítésnél, ám az üldözött már nem hallotta: eszméletlenül zuhant a földre.

Mindeközben Kerim tovább küzdött a masztiffal, amely rövid, sima szőrének köszönhetően hamar kiszabadította magát szorításából. Kíméletlenül morogva két mellső lábával mellkasára ugrott, torka felé harapott ismét. A srác, az eb vasszegekkel kivert nyakörvét megragadva próbálta távol tartani magától, mire a molosszus csonkolt füleit hátracsapva, hegyes agyarait csattogtatva vicsorgott. Izmos, széles mellkasa egyenletes ütemben emelkedett, mutatva, bőven van még benne energia a további küzdelemre.

Kerim ellenben egyre jobban gyengült. Nem volt elég, hogy az állat majdnem ötven kilóval nehezedett mellkasára, iszonyatos erejével is meg kellett küzdenie. Ráadásul sérült karja vérzett, erősen fájt. Az állat húsos, vaskos szájában levő éles fogai, egyre közelebb kerültek a torkához.

Döntött.

Egy váratlan, erős lökéssel sikerült letaszítania magáról, de éppen csak levegőhöz jutott, a masztiff taníthatatlan harci kedvvel támadott ismét. Fenyegetően morogva vérző alkarjába vájta éles fogait, ezúttal a korábbinál mélyebben, majd marcangolni kezdte, miközben a srác mellkasára ugrott. Kerim fájdalmas kiáltása elcsuklott, teste összerándult, hirtelen nem kapott levegőt.

– Corleone, engedd! – hangzott a váratlan, határozott parancs a sötétben.

A házőrző azonnal felismerte gazdája hangját, és ezúttal megállt.

– Nézd meg, mit ugat Molonia! – hallatszott az újabb utasítás.

Egy megtermett testőr eltűnt a sötétben, miközben a masztiff leszállt foglyáról.

Kerim oldalra fordult és levegő után kapkodott, fájó mellkasához kapott. Félhosszú, fekete hajából néhány tincs élénk, türkizkék szemébe és markáns arcába hullott, miközben farkasszemet nézett az érkezővel. Már hangjáról felismerte, és már a kerti lámpák fényében láthatóvá is vált a vele egyidős, húszas évei felé közeledő srác.

Rudolf is egyből felismerte őt: tekintetváltásuk, ijesztő volt.

Két tagbaszakadt testőr Kerim mögött termett, felrángatták, és durván hátrafeszítették kezeit. A fogoly erőtlenül nyögött fel, zihálva szegezte tekintetét az előtte állóra. Egyforma magasak voltak, hasonlóan kisportolt testalkattal, ám Rudolf erősebb csontozattal és nagyobb tömegű, már-már természetellenes izomzattal rendelkezett. Rövid, sötétbarna haja szabadon hagyta erőteljes, négyszögletű arcát, széles állkapcsát. Jobb karja egész hosszán ijesztő tetoválás húzódott sötét pólója alá a nyakáig. Kicsi fekete szemeiben a gyűlölet mellett leplezetlen gúny és a bosszú vágya villant fel.

– Micsoda meglepetés, Kerim – kezdte fölényes, érdesen mély hangján, ellensége szemébe nézve. – Ha tudom, hogy te vagy az, nem hívom vissza a kutyám.

A srác állta vészjós tekintetét, de nem felelt; még mindig erősen zihált.

Rudolf közelebb lépett hozzá, a mellette álló masztiffja fenyegetően morgott, agyarait villogtatta.

– Még nem késő, mint látod, Corleone nagyon meg akarja mutatni, mi jár itt egy betörőnek. Mit mondasz, engedjek neki? – húzódott gúnyos vigyorra a szája.

– Egymagad talán nem mered megtenni? – kérdezett vissza hasonló gúnnyal hangjában foglya.

Rudolf keze ökölbe szorult. Rögtön utána teljes erőből mért ütést a srác mellkasára, majd oldalára. Amióta meglátta, erre várt. Kerim pontosan tudta, hogy ez lesz, ahogyan azt is, sehogyan sem kerülheti el. Hangosan felnyögött és összegörnyedt fájdalmában, ám kíméletlenül hátrafeszítették kezeit. Szavai azonban legalább hatottak, ahogyan remélte: Rudolf maradásra parancsolta kutyáját.

Az imént eltűnt testőr közben nagy zajjal visszaérkezett, a második házőrzőt hozta magával. Tekintete elárulta, nem látott semmi gyanúsat. Rudolf odafordult a betolakodóhoz.

– Fél percet kapsz, hogy megmagyarázd, mit keresel itt. Utána addig verlek, amíg mozdulni sem bírsz. Eresszétek! – intett az embereinek.

A testőrök engedelmeskedtek és távolabb mentek a sráctól, aki igyekezett megtartani egyensúlyát, de gyengesége miatt tántorgott, kis híján elesett, mégsem szólt semmit.

Rudolf várt.

Mögötte a kutyák mintha érezték volna gazdájuk dühét, veszélyesen újra morogni kezdtek. Válasz azonban továbbra sem érkezett.

Rudolf nem várt tovább, a srácra támadt. Mielőtt hozzáérhetett volna, a sötétből egy tőlük alig valamivel fiatalabb lány ugrott közéjük.

– Rudolf, állj le, mit művelsz?!

– Ne avatkozz bele! – tolta félre a srác a húgát, de ő nem hagyta magát.

– Hagyd őt békén! – állt Kerim elé elszántan, hosszú, mézszőke haja az arcába hullott. – Ti pedig vigyétek innen ezeket a vadállatokat! – kiáltott a testőrökre. Azok engedelmeskedtek, és távolabb húzódtak a házőrzőkkel.

– Mi folyik itt, elárulnád? – nézett ingerülten húgára Rudolf.

– Én hívtam ide!

– Tessék? – rántotta magához karjánál fogva a bátyja. – Mióta ismered, és főként mi van köztetek?

– Eressz el, ne merj számon kérni! – tépte ki magát szorításából a lány.

– Ti kavartok a hátam mögött, igaz? – kapta tekintetét felbőszülten Kerimre. – Ezért kicsinállak, te rohadék! – Mielőtt rátámadhatott volna, Andi elé állt.

– Nem kavarok vele, egészen másról van szó!

– Mégis miről? Ne nézz hülyének!

– Higgadj le, és menj innen a gorilláiddal együtt, beszélni akarok vele! Utána mindent elmondok.

– Ne akarj még jobban feldühíteni! Válaszokat akarok, különben nem állok jót magamért!

– Ugye ez most nem fenyegetés akart lenni?

Rudolf elkapta tekintetét a lányról, és gyilkos pillantást vetett foglyára.

– Tudod, hogy az ellenségem – kezdte erőltetett nyugalommal hangjában. – Ennek ellenére idehívtad, és miután betört a házamba, elvárod, hogy elengedjem, mi több, egyedül hagyjalak vele úgy, hogy nem vagy hajlandó elmondani, miért! – Utolsó szavainál már kiabált.

Andi világosan látta, hogy felemelt hanggal nem fog elérni semmit, így taktikát váltott. Halkabban folytatta:

– Megígértem, hogy minden kérdésedre válaszolok. Csak annyit kérek, engedd, hogy beszéljek vele most, semmi mást. Kérlek, tedd meg ezt nekem. – Hangja szinte kérlelővé vált. – Nem itt, és nem előttük akarok beszélni erről – nézett a testőrökre.

Rudolf szerette húgát, bármit volna megtett neki, de ezúttal mégsem akart engedni.

– Kikezdett veled?

– Nem.

– Akkor mi mondanivalód lehet neki?

– Minél hamarabb egyedül hagysz vele, annál előbb megtudod az okát. Kérlek! – tartotta rajta szemét hosszan, már-már lágyan.

Bátyja összeszorította állkapcsát.

Sokára szólalt meg:

– Egyetlen feltétellel megyek el, ha most beszélsz vele utoljára. Semmi közöd nem lehet hozzá ezek után. Megegyeztünk?

– Később megbeszéljük.

– Nincs mit beszélni! Igent mondasz, vagy elmész, mi pedig folytatjuk! – villantotta szemét foglyára.

Andi megadóan bólintott:

– Rendben van.

– Ajánlom, hogy jó magyarázattal állj elém! – Választ sem várva kikerülte a lányt, majd Kerim elé lépett. – Ha megtudom, hogy mégis ráhajtottál a húgomra, megkereslek és megöllek, senki sem menthet meg! Ami pedig a betörésedet illeti, amiatt külön számolunk. Ne hidd, hogy megúsztad!

Kerim végig állta fenyegető tekintetét.

Rudolf összeszorította állkapcsát, keze ökölbe szorult. Andi azonban megfogta a karját. Bátyja fogait csikorgatta, teste megfeszült, végül mégis letett szándékáról. Szó nélkül magához intette a testőröket és a masztiffokat, majd otthagyta őket.

Kerim nem bírta tovább. Hátát a közeli fának döntötte, hogy össze ne essen. Jobb alkarja még mindig vérzett, testén felszíni sérülések, horzsolások látszottak, mellkasa, bordája is megzúzódott pár helyen.

– Alig állsz a lábadon, bekötözlek, gyere! – húzta volna magával Andi, Kerim viszont nem mozdult.

– Megoldom, hagyd csak – felelte nyugodt, kellemesen mély hangján, miközben levetette sötétkék pólóját, hogy azzal kösse be a karját.

Andi szólni akart, ám pillantása megakadt a srác fedetlenné váló, arányosan izmos felsőtestén. Széles vállán, erős karjain, domború, csupasz mellkasán, enyhén kockás hasfalán. Farmerja lazán simult a testéhez, ám valamennyire így is kihangsúlyozta keskeny csípőjét, edzett lábait.

– Köszönöm, hogy közbeavatkoztál, de nem kellett volna – szólalt meg Kerim, miközben a csomózással bajlódott. – Nem akarom, hogy bajba kerülj miattam.

– Ugyan, Rudolf miatt ne aggódj – vont vállat Andi, miközben kérés nélkül átvette a kötözést. Kisminkelt arca hibátlannak láttatta bőrét, füstösre festett, világoskék szemeit elismerően vetette a srácra. – Nagyon bátor voltál az előbb. Először Corleone, aztán a bátyám…

Kerim összevonta szemöldökét:

– Mióta figyeltél?

– Elég ideje ahhoz, hogy tudjam, tetszik, amit látok – húzódott csábos mosolyra vörösre rúzsozott ajka.

Ugyan már befejezte a kötözést, mégsem engedte el a fiú kezét.

Kerim azonban elhúzta a karját.

– Akkor talán azt is tudod, hogy Gáborral jöttem, kint vár rád.

– Gábor? – vált zavarttá Andi. – Hogy kerül ide?

– Beszélni szeretne veled, gyere! – Elindult, a lány viszont megállította.

– Várj! Engem nem érdekel Gábor, már szakítottunk. Nem akarok találkozni vele, lezártam az ügyet – nézett a fiú szemébe.

A srác írisze olyan káprázatos volt, mint a tiszta, ragyogó tenger színe, szinte világított a sötétben. Ívelt szemöldöke, erőteljes állkapcsa, férfias vonásai pedig még sármosabbá tették arcát.

– Engem egészen más érdekel – emelte rá tekintetét buján, dús műszempillái alól Andi, miközben hosszú, vörös körmeit a fiú meztelen karjára simította, Kerim viszont megállította.

– Ne csináld ezt!

– Miért? Tudom, hogy neked is tetszem – simult hozzá tökéletesen nőies testével, a srác azonban távolabb húzódott tőle.

– Tévedsz. Sajnálom.

Andi szeme összeszűkült:

– Gábor miatt mondod ezt, ugye? Zavar, hogy jártunk, de már szakítottam vele. Nem áll közöttünk!

– A barátom, így mindig is közöttünk állna. Viszont ha ő nem lenne, sem mondanék mást.

– Akkor Rudolf az oka? Mert gyűlöl és megfenyegetett? Talán félsz tőle? De te nem vagy gyáva, ne engedd, hogy közénk álljon!

– Nem Rudolf az oka – biztosította továbbra is higgadtan, ám határozottan Kerim. – Egyszerűen csak nem érzek irántad semmit.

– Ezt ne próbáld beadni nekem! – emelte fel hangját indulatosan a lány. – Az előbb mondtad, hogy féltesz, és nem akarod, hogy bajom essen!

– Azt nem akarom, hogy belekeveredj a bátyád és köztem folyó viszályba. Másról nincs szó.

– Csakhogy már belekeveredtem, méghozzá azért, mert én akartam, és nem bánom! Kellesz nekem, és tudom, hogy te is akarsz engem, nem lehet másként! – Meg akarta csókolni, a srác viszont lefogta a karját.

– Hagyd ezt abba! – állította le határozottan, és már ő is felemelte hangját. – Nem akarok tőled semmit, értsd meg végre!

Andi hirtelen indulattal rántotta ki karját a szorításából, és erős pofont mért rá. Kerim nem tett ellene semmit. Végigsimított a lány keze nyomától vöröslő arcán, utána kezdte:

– Most, hogy ezt tisztáztuk, beszélj Gáborral, hogy tovább tudjon lépni, tartozol neki ennyivel. Még ma tedd meg, különben én fogom – ezzel megfordult, és otthagyta a lányt.

Andi dühösen kiáltott utána:

– Nem hagyhatsz itt! Engem senki sem utasíthat vissza, még te sem!

***

– Gábor! – futott a lefékező autóból a kerítés előtt idegesen járkáló fiúhoz négy barátja.

– Baj van, mondd már! Falfehér vagy! – sürgették.

– Először menjünk innen, a hideg is kiráz ettől a helytől!

– Nem mehetünk, Kerim bent van… – szólalt meg végre Gábor.

– Hogyan? – kapta rá tekintetét egy emberként négy barátja.

– Nagyon gyorsan történt minden, nem tehettem mást, ott kellett hagynom… – Hangja remegett, arca zaklatottá vált, egyre csak a kerítést bámulta, összefüggéstelenül folytatta: – Észrevettek, ránk engedték azokat a rohadt dögöket, aztán… az egyik Kerimre támadt…

– És te otthagytad?! – emelte fel a hangját dühösen Rebeka.

– Egy harci kutyával, Rudolf házában? – akadt ki Félix is. – Hogy tehetted?

– Nem volt más választásom, különben a másik engem is elkapott volna! – védekezett hevesen Gábor. – Tudjátok, mennyire irtózom tőlük!

– Azonnal bemegyünk érte! – döntöttek, és indultak, amikor a kerítés tetején megjelent Kerim.

Leugrott a kőfalról, ám amint földet ért, arca eltorzult, és fájó oldalához kapott.

– Jó ég, mi történt, hogy vagy? – rohantak hozzá, és aggódva néztek végig rajta.

– Az a fenevad tette ezt? – pillantott hevenyészetten bekötözött sebére Rebeka.

– Semmi gond, megvagyok – hárított kiegyenesedve Kerim, ám gyenge volt, látszott rajta. – Hogy kerültök ide? – felszisszent, amint a lány a kutyaharapást vizsgálta.

– Ez neked semmi? – kukkantott a kötés alá Rebeka. – Hiszen ez nagyon csúnya!

– Ugyan már – húzta vissza karját a srác, ám összerándult, mert a lány ezúttal a felhorzsolt, csupasz oldalát tapogatta.

– Ez nem csak a kutya műve – érzett a lényegre aggódva.

– Találkoztál Rudolffal, ugye? – puhatolózott Roland.

– Kerim, én… – kullogott hozzájuk Gábor, erős bűntudattal a hangjában.

– Hagyd ezt – szakította félbe Kerim. – Én mondtam, hogy menj el.

– Ez nem ilyen egyszerű – ingatta fejét a barátja. – Nemcsak miattam kerültél bajba, de cserben is hagytalak. Sosem bocsátom meg magamnak.

– Miért mentél be egyáltalán? – támadt rá Félix.

– Délután megbeszéltük, hogy elfelejted ezt az őrültséget! – kontrázott Dávid is.

– Mindenképpen beszélni akartam Andival, megtudni, hogy jól van! – fakadt ki Gábor. – Kerim pedig velem tartott, mert veletek ellentétben ő mellettem állt!

– Mit gondolsz, mi a francért vagyunk itt? Nem vetted fel a telefont, az üzenetekre sem reagáltál, hát idejöttünk, hátha mégis eljöttél, és tessék, igazunk volt!

– Amióta megismerted azt a lányt, olyan vagy, mint egy hibbant kamasz! Kerim is csak azért ment veled, hogy ne essen bajod, erre nézd meg, mit tett vele az a vadállat, hogy Rudolfról ne is beszéljünk! Ez a te hibád! – kelt ki magából felháborodottan Rebeka.

– Hagyjátok abba! – szakította félbe a veszekedést határozottan Kerim. – Az én döntésem volt, hogy vele megyek, ezzel csakis az én felelősségem. A lényeg, hogy itt vagyok és nem lett nagyobb bajom, láthatjátok.

Elhallgattak, egyedül Rebeka forrongott még:

– Nem is értem, milyen csodának köszönhető…

– Semmi köze a csodához, Andi lépett közbe – vallotta be Kerim.

– Mi? – hökkentek meg a barátai.

– Ha ő nem avatkozik bele, sokkal rosszabbul is kinézhettem volna – erősítette meg iménti szavait.

– Oké, ez a minimum, elvégre miatta voltatok ott, bizonyára ezt ő is tudta – vágta rá Rebeka.

Kerim bólintott.

– Hol van, mikor jön ki? – kérdezte egyből Gábor. – Nem esett baja?

– Semmi baja, de nem akart kijönni.

– Miért nem?

– Azt ő fogja elmondani neked – felelte kurtán Kerim. – Menjünk haza – indult a kocsija felé.

Barátai szó nélkül követték.

2. Fejezet

Másnap reggel Gábor feszülten szelte az utat élénkpiros Yamaha motorjával: Kerimmel akart találkozni. A lágy, könnyű szellő a nyári forróságban frissítően járta át testét, de nem érdekelte. Éjszaka óta zaklatott volt, gondolatai kavarogtak a fejében, így amióta elindult, egyre idegesebbé vált.

Rövidesen a város határához ért, a házak eltűntek, a betonutat felváltotta a poros, fákkal és bokrokkal sűrűn övezett földút, mígnem meglátta végre, ahova igyekezett: a hatalmas focipályát a két kopottas fémkapuval, és az évek alatti használattól megviselt, rájuk kötött hálóval. A pálya melletti, időjárás szeszélyeinek kitett fapadot, melynek piros festékruhája erősen lepergett már, így olyan öregnek hatott, mint a mögötte álló diófa. Távolabb szilárdan állt még néhány tölgyfa, körbekerítve a sokéves emlékeket őrző, és még annál is régebbi barátságokat összekötő pályát. Gábor jól ismerte a hely minden szegletét, most mégis furcsán idegennek érezte…

Kerim már ott volt: királykék Hondája a pálya szélén állt, annak motorháztetején ült.

Gábor odahajtott és leszállt motorjáról, közben barátja is leugrott a kocsijáról, és hozzálépett. Jobb alkarja gondosan be volt kötve, azonban látszott rajta, hogy az előző esti események miatt fájdalmai vannak. Ép kezét nyújtotta Gábor felé, aki viszont nem fogadta el üdvözlését, ami egyben a barátság jele is volt. Egész éjszaka rágta magát, mit hogyan mondjon, és most egyszerre, válogatás nélkül törtek elő belőle a szavak:

– Nem tudom, hogy kezdjek hozzá, hisz’ te is tudod, hogy mindig felnéztem rád, csodáltalak, ahogy a csapatban mindenki – kezdte ingerültebben, mint szánta. – De nem akarok köntörfalazni, az nem az én szokásom. Szóval tudnom kell, miért kezdtél ki tegnap Andival? – feszült meg a teste.

– Mit csináltam? – kérdezett vissza meglepetten Kerim.

– Kérlek, valld be, hogy tetszik, nem haragszom érte, megértem, csak azt kérem, hagyd békén őt a jövőben, jó? – Izmai egy pillanatra sem lazultak.

– Andi mondta ezt neked?

– Igen, ugyanis ő őszinte velem, de úgy tűnik, neked ez nem megy! – húzta össze szemöldökét haragosan. – Tegnap este, miután hazamentem, felhívtam, és megkérdeztem, miért nem jött ki hozzám, ha már te nem voltál hajlandó elárulni. Elmondta, hogy kikezdtél vele, de ő visszautasított. – Kerim szólt volna, de Gábor nem hagyta. – Nézd, lehet, hogy most problémák vannak köztünk, attól viszont még szeret, azért utasított el téged, és én is szeretem őt, úgyhogy ne akard elvenni tőlem, mert azt nem engedem! – Hangja is, arca is megkeményedett.

– Gábor, figyelj rám! – tartotta szemét barátján Kerim. – Nem tudom, Andi miért mondta ezt neked, de nem mondott igazat: épphogy ő kezdett ki velem.

– Mi? – fagyott le egy pillanatra a fiú. – Nem – ingatta fejét lassan. – Ez nem igaz. Ez hazugság! – emelte fel a hangját dühösen. – Andi figyelmeztetett, előre felkészített, hogy le fogod tagadni, de azért ezt nem hittem volna rólad! – feszült ökölbe a keze.

– Azt hittem, elég jól ismersz ahhoz, hogy tudd, nem hazudok.

– Márpedig most biztosan hazudsz!

Kerim összeszorította az állkapcsát. Erőltetett nyugalommal a hangjában kezdte:

– Ha nekem nem hiszel, az lesz a legegyszerűbb, ha most elmegyünk Andihoz, és vele folytatjuk ezt a beszélgetést. Tőle akarom hallani, mivel vádol – indult a kocsija felé.

– Felesleges, már mindent elmondott, amit tudnom kell! – kiáltotta utána Gábor.

– Talán félsz, hogy kiderül, nekem van igazam? – fordult vissza hozzá a srác.

– Nincs mitől félnem, Andi sosem hazudna nekem. Elmondta, hogy miután kimentett Rudolf kezei közül, te megcsókoltad, és eszedbe sem jutott elmondani, hogy én is ott vagyok! Hogy árulhattál így el?

– Nem én vagyok, aki elárult, hanem Andi, értsd meg végre! – lépett a fiúhoz, de Gábor hidegen hátrált tőle. – Mielőtt elítélnél, legalább szembesíts vele, utána döntsd el, kinek hiszel!

– Nem! Andi már felvilágosított, mit tettél, nincs értelme tovább beszélni erről. A lényeg, hogy visszautasított téged. Én pedig most figyelmeztetlek, ne is próbálkozz többet nála, mert nem fogom annyiban hagyni! A barátságunk érdekében ajánlom, ne akard őt elcsábítani tőlem! – Dühödten megfordult, és a motorjához ment.

Úgy érezte, ha tovább marad, nekitámad. Nem akarta. Inkább beindította Yamaháját.

– Gondold át ezt még egyszer – kérte Kerim.

– Nem fogom! – szögezte le Gábor mereven. – Tartsd távol magad Anditól, különben vége a barátságunknak! – vágta szemébe durván, majd minden további szó nélkül elhajtott.

Kerim hosszan figyelte: egészen, míg a motor eltűnt. Gondterhelten felsóhajtott, miközben lassan leeresztette a fejét.

***

Késő délutánra járt az idő. A nappali forróság enyhült kissé, a város határán kialakított focipályán meccs zajlott éppen:

– Dani, passzold ide! – kiáltotta Félix.

– Roland, ne már! – emelte fel a hangját Dani, mivel a megszólított kapta el a labdát csapattársa helyett.

Bár csak nyolc ember feleződött a pályán, nem bánták. Barátok voltak, a játék kedvéért fociztak. Sötét vagy világosszürke sportnadrágot viseltek, semmi mást, ahogyan a nyári hőségben általában.

Roland ki akarta vinni a labdát a kapujukból, Dani és Robi azonban útját állták. A fiú oldalra rúgta Kerimnek, aki tovább futott vele; ezúttal őt vették üldözőbe. A srác kicselezte őket, majd kötényt adott Viktornak, végül átpasszolta Dávidnak, aki azonnal kapura lőtt. Ádámnak szokottan jól jött magas, erőteljes alkata, kivédte a lövést, a labda kirepült a pályáról.

– A következőt berúgom! – ígérte Dávid, miközben a bőr után rohant, majd visszafutott barátaihoz.

A pálya szélén álló rozoga, piros padon ülve Rebeka elmerengve figyelte, ahogyan Kerim csapatkapitányként irányította a bedobást: tartása, mozgása jellemét hűen tükröző módon kiegyensúlyozott volt, erőteljes, határozott és magabiztos, ahogyan általában. A lány azonban mást is látott rajta, a fiú hiába igyekezett titkolni: feszültséget, gyötrődést bő egy hete, amióta Rudolfnál jártak…

Rebeka meg sem lepődött, amikor azon az éjszakán, a srác vérző karja ellenére sem akart orvoshoz menni, de barátai nem hagyták magukat. Addig győzködték, mígnem elmentek a sürgősségire, ahol ellátták sérüléseit; főként a kutyaharapások okozta mély sebek voltak veszélyesek.

A lány adott egy hatásos kenőcsöt zúzódásaira, így a véraláfutások szépen halványultak, karja azonban még be volt kötve, ahogyan időnként fájdalmai is látszottak focizás közben…

A csapat minden tagja értesült már a történtekről, mi több, Gábor rájuk zúdította Kerim elleni vádjait is, de barátaiknak kétsége sem volt afelől, hogy Andi hazudik. Próbáltak hatni a fiúra, hiába: Gábor nem hallgatott rájuk. Dühös volt Kerimre és már a csapatra is, nem akart lejönni hozzájuk a pályára. Rebeka azóta látta a srácon, hogy bántja a dolog…

– Merre kalandozol? – hallotta mellé kerülő barátnője hangját.

Kerim húga, Rita volt: magas, karcsú alakjával, fekete, hosszú hajával, szép arcával és élénk kék szemeivel hasonlított bátyjára. Ádámmal, a csapat egyik tagjával járt, szerették egymást.

– Csak eltűnődtem – tért ki a válasz elől Rebeka.

Rita kérdezte volna még, ám szavait megelőzték:

– Gól, gól! – kiáltották a pályán önfeledten a kis csapat tagjai, miközben a gólszerző Dávidhoz ugrottak.

Összecsapták kezüket, csupasz hátát, vállát lapogatták, majd Kerim leindult a pályáról, a többiek egyként követték.

Rebeka némán figyelte, ahogyan izzadságtól csatakos barátai a diófa árnyékában felállított hatalmas lavórhoz mennek, majd egymás után merítve a langyossá melegedett vízből, felfrissítették magukat. Kerim megrázta fejét, kezével kócolta vizes haját, aztán törölközője után nyúlt, azzal szárította testét, miközben a városba vezető földutat fürkészte.

– Gábort várod, igaz? – olvasott arcáról Rebeka. Látva barátja elkomoruló tekintetét, folytatta: – Nem kellene rágnod magad miatta. Egy este alatt elfelejtette, miket köszönhet neked, és ellened fordult egy hazug liba miatt. Nem érdemelte meg, amit tettél érte! – mondta ki véleményét csípősen többedszerre. Félhosszú, vörös haját most is összefogva hordta, mint általában.

– Ne mondj ilyeneket, Rebeka – kérte halkan Kerim.

– De igenis mondok! – dacolt. – Túl sokat kockáztattál miatta!

– Akkor is ezt gondolnád, ha nem vesztünk volna össze?

A lány válaszolt volna, barátja viszont már a széles útra szegezte tekintetét, láthatóan felfigyelt valamire.

– Ne haragudj. – Nem mondott többet, elsietett.

Rebeka utánafordult, akkor már ő is észrevette a rémülten rohanó, velük egykorú lányt, aki egyre a háta mögé kapta fejét, egyértelműen menekült. Mielőtt Kerim odaért volna, megbotlott, és a földre esett. A srác odafutott, felsegítette:

– Nem esett bajod? – mérte végig pár pillanat alatt a törékeny, nála egy teljes fejjel alacsonyabb lányt.

Fehér, térdig érő ruhája kihangsúlyozta törékeny, nőies alakját, háta közepéig érő, ébenfekete haja enyhe hullámokkal keretezte meseszép arcát és nagy, csokoládébarna szemeit. Ruhája azonban koszolódott, karján világos bőre felhorzsolódott kissé az előbbi eséstől, miközben látszott rajta, hogy fél. Ijedten csillogó szemmel már a távolt figyelte újra, ám a dús fák és bokrok alig engedtek rálátást az útra.

– Köszönöm, semmi bajom, de kell mennem – hadarta, és elfutott volna, Kerim viszont gyengéden megfogta a kezét.

– Mi a baj? – fürkészte arcát. Megigézte a gyönyörű, űzött vadként viselkedő lány.

– Engedj, kérlek! – emelte rá varázslatos szemeit. A srác tovább figyelte a kelleténél.

– Vedd le róla a mocskos kezed! – kiáltott egy ismerős, fenyegető hang kissé távolabbról.

A lánynak minden izma megfeszült, miközben visszahúzta kezét. Mindketten a hang irányába néztek. Meglátták Rudolfot, aki vele levő három haverjával együtt egyenesen feléjük tartott.

Időközben a csapattagok is felfigyeltek az eseményekre, és már mind barátjuk felé igyekeztek.

– Menj el, nem akarlak bajba sodorni! – szólalt meg váratlan elszántsággal az imént menekülő szépség. Igyekezett bátornak látszani, de ugyanúgy félt, mint az előbb.

– Engedd, hogy segítsünk – kérte Kerim. A lány döbbenten kapta rá a tekintetét. – Feltartjuk őket, menj!