Borítószöveg

Szerelmi bánat ellen forró csokoládé

Köztudott, hogy a csokoládé-világbajnokságon Svájc verhetetlen, valamint a csoki mindenre gyógyír. Tudja ezt Mina is, aki épp szakított a pasijával, úgyhogy romokban az élete. Szerencse ebben az érzelmi katasztrófában, hogy keresztanyja egy hangulatos alpesi faházban él, ami ideális hely a sebek nyalogatására, ráadásul a friss hegyi levegő, a szikrázó hó, a snowboard és a kimerítő séta igen jótékony hatású, főleg ha utána jókora darab ínycsiklandó sajt és egy csésze mennyei forró csoki mellett mélázhat az ember az élet nagy kérdésein.

Így hát Mina bepakol a bőröndbe, felpattan a vonatra, s miközben a célállomás felé suhan, lefekteti a kőkemény szabályokat: csokoládé minden mennyiségben, romantikáról pedig szó sem lehet.

Igen ám, de mi van akkor, ha a vonaton összetalálkozik egy titokzatos és elképesztően szívdöglesztő pasival?

Julie Caplin szenvedélye az utazás, és a kulináris élvezeteket sem veti meg. Élményeit, tapasztalatait beleszövi bájos, hangulatos regényeibe is. Legyen szó, Koppenhágáról, Brooklynról, Párizsról, Tokióról, Izlandról, az Adriai-tengerről vagy éppen a svájci Alpokról: Julie Caplin köteteinek szereplőit mindenhol újabb kalandok várják.

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Caplin: The Little Swiss Ski Chalet

One More Chapter a division of
HarperCollinsPublishers Ltd

Copyright © Julie Caplin 2021

Hungarian translation © 2023 H. Prikler Renáta

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv by Caroline Young ©
HarperCollinsPublishers Ltd 2021
Borítóillusztráció © Shutterstock.com

ISBN 978-963-604-214-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával készítette
Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Linda húgomnak, akivel jobban nem is különbözhetnénk.

Kedves, vicces, rugalmas ember.

Megérdemli, hogy nagyon boldog legyen.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Erre az éjszakára mindig emlékezni fog, gondolta Mina, miközben meggondolatlanul fellépett egy székre, és a konyhát az étkezőtől elválasztó boltívre erősítette az apró pinyátákból álló füzért. Tökéletesebb nem is lehetett volna az összhatás.

– Jól néz ki – mondta a húga, Hannah, amint degeszre tömött bevásárlószatyorral a kezében bekukkantott az ajtón.

– Hát visszajöttél! – Mina egy huppanással leugrott a székről. Későn jutott csak az eszébe, hogy alattuk is laknak, bár igazából most más foglalkoztatta. – Kaptál? Nem hiszem el, hogy megfeledkeztem róla! Most komolyan. Milyen lenne egy mexikói est tequila nélkül? Bánom már, hogy nem két üveggel kértem.

– Egy is elég lesz. Úgyis mindenki hoz valamilyen piát. Ha nem, még mindig ott van a rekesz Corona. Senki sem fog szomjazni.

– Te vagy a fény az éjszakában! Mire mennék nélküled! – A húgához lépett, és megölelte.

– Feltételezem, hogy boldogulnál – felelte Hannah, kibontakozva az ölelésből. – Annyi kaja van, hogy még elvitelre is jut mindenkinek, legalább egy hétig elég.

Mina vidáman a húgára mosolygott.

– Meglásd, remek lesz! – Alig várta, hogy az emberek körülüljék a vintázs porcelánnal megterített asztalt, és ételtől-italtól eltelve belemerüljenek a beszélgetésbe az imbolygó gyertyafénynél. Egész nap főzött, sőt már az előző este nagy része is ráment az előkészületekre, de biztosra vette, hogy nem volt hiábavaló a sok fáradozás. Évfordulót ünnepeltek. Egy éve volt együtt Simonnal. Ez nála rekordnak számított, és most már hajlandó volt belátni azt is, hogy a férfi nyugalmat és stabilitást hozott az életébe. Úgy illettek egymáshoz, mint zsákra a foltja, vagy, ahogy a kínaiak mondják, a jin és a jang, nem mintha Mina értett volna a kínai filozófiához. Ellenben nyolc embert hívott meg aznap estére, Hannah-t is beleértve. Ez azt jelentette, hogy elég szorosan lesznek, de ezt már mindenki megszokta. Az előző évben tartott már (nagyon sikkes) párizsi estét, (igazán otthonos) dán hygge összejövetelt, zugkocsmák hangulatát idéző koktélpartit (a húszas évek viseletében, beleértve Simon mesés puhakalapját, ami egy vagyonba került, és (fűszeres, friss és rendkívül ízletes fogásokból álló) thai bankettet.

A ma esti asztalt az élénk csíkos, mexikói terítőn kívül gyöngyszínű rafiaalátétek, sombrero alakú műanyag szalvétagyűrűk és rusztikus fémtartókba helyezett gyertyák tették teljessé. Mina még néhány kaktusz alakú műanyag jégtömböt is beszerzett a vizeskancsókba.

– Mindig nagyszerűek az estjeid, de feleannyi munkával is megúszhatnád. Én például nagyon finom Old El Paso szószt, salsát és guacamolét vettem a Marks & Spencerben.

– Hol van az a mexikói kajától! – legyintett Mina, és elkerekedett a szeme a megjátszott döbbenettől. – Az az igazi, amit én készítek. Gyere! – Azzal heves integetés közepette átrobogott a konyhába. – Ezt muszáj megkóstolnod! – nyújtott egy kanál valamit a húga felé.

– Mi ez? – kérdezte Hannah hirtelen támadt gyanakvással.

– Csak kóstold meg!

Hannah óvatosan a szájába vette a kanalat.

– Hű! – Szaporán pislogott. – Ennek aztán van ereje. De – nyalta le ismét a kanalat – másodjára… nyami.

– Csokoládészósz ecuadori csilivel. Ebbe mártogatjuk majd a churrót. Hát nem isteni? – Mina belemártotta az ujját a sűrű szószba, majd a szájába dugta, és lehunyta a szemét. Finomabb nem is lehetett volna. Belekerült némi időbe, mire megtalálta ezt a házilag elkészíthető receptet, és bár igencsak borsos volt az összetevők ára, az utolsó pennyig megérte. Majdnem ilyen csábító volt a madagaszkári sós karamellás étcsoki, illetve a Trinidad és Tobago ízeit idéző rumos változat is. Akkora volt a kínálat, hogy alig bírt választani.

– Tényleg más. Bár feleannyira tudnék főzni, mint te!

Mina felkacagott.

– Akkor nem lenne flancos állásod, és valószínűleg szerényebb lenne a lakásod is. – Mina körbepillantott a zsúfolt kis konyhában. Nem irigykedett a húgára, de azért kiegyezett volna egy nagyobb, amerikai stílusú konyhával, ahol nem kell ötpercenként magukra hagynia a vendégeit, ha szükség van valamire. Magában már el is készítette hozzá a terveket.

Ha összeköltöznek Simonnal, gondolta, akkor majd egyesíthetik a forrásaikat, és kereshetnek maguknak egy jobb helyet, sőt némi szerencsével még házat is vehetnek. Mert bár nagyon eltérő személyiségek voltak, mindketten szerettek jókat enni és vendégül látni másokat, ezért is működött jól a kapcsolatuk.

– Mit akarsz, mit csináljak? – kérdezte Hannah, miközben körülnézett.

– Nagy segítség lenne, ha lereszelnéd a sajtot a nachoshoz, de figyelj oda, hogy a cheddart használd, és ne a különleges alpesi sajtomat.

– Miért, az mihez kell? Vagy ne is kérdezzem? Egy mexikói különlegességhez, amit senki sem ismer?

Mina ismét elnevette magát.

– Nem. A munkahelyemen egy új fondürecepten dolgozunk, amit gyakorlásképpen ki akarok próbálni itthon is. És az nem mindegy, milyen sajtból készül. Amelie több svájci receptet is küldött e-mailben.

– Ez kedves tőle. Hogy van?

Amelie Mina keresztanyja volt. Abban a francia bentlakásos iskolában ismerte meg az édesanyjuk, ahová együtt jártak. Hannah-t, szegényt, már nem keresztelték meg a szüleik, így nem volt keresztanyja, de a nagylelkű Amelie szívében jutott hely neki is: fogadott keresztlányának tekintette, és ugyanúgy küldött neki születésnapi és karácsonyi ajándékokat, mint a nővérének.

– Jól. Mint tudod, elköltözött Bázelből abba a pazar hegyi házikóba az egyik síparadicsomban. Egyfolytában hív, hogy látogassam meg, és kicsit kellemetlenül érint, hogy még nem tudtam sort keríteni rá. Ha fel lehetne pattanni egy repülőgépre, ami majdhogynem háztól házig vinne… de szó sincs erről. Ahol most él, az szó szerint a semmi közepe. Háromórás vonatút Zürichből vagy Genfből.

– Akkor tényleg nem lehet csak úgy elugrani hozzá egy hétvégére. Na, készen is vagyok. Mi a következő feladat?

– Ha lereszelted a sajtot, segíthetsz előkészíteni a margaritás poharakat.

– Mit kell velük csinálni?

– A peremüket mártsd bele citromlébe, majd sóba, hogy szép kristályos legyen – intett a formatervezett koktélospoharak felé, amelyeket legnagyobb örömére a TK Maxxban fedezett fel éppen a parti előtt. – És nézd csak, egy kis ehető aranycsillámmal is megszórom a sót, úgy még vagányabb lesz az egész. – Eleve tetszett neki az ötlet, de Hannah lelkesedése láttán igazi elégedettség töltötte el.

– Szuper! Nem véletlenül lettél élelmiszer-technológus.

– Á, nem hiszem, hogy egy csavarintás a spagettiszószon annyira izgalmas dolog lenne. – Mina nem akart hálátlannak tűnni. Egy jelentős szupermarket tesztkonyhájában dolgozni nem volt rossz állás, mi több, határozottan remek volt, de… már nem inspirálta annyira, mint eleinte. Kitalálni valamit az átlagvásárló számára, például egy kicsit ízletesebb besamelmártást a lasagnéra, elég unalmas volt, amikor majd megőrült, hogy valami új, eredeti ízzel állhasson elő.

– Na mármost, ha tényleg fel akarsz csapni konyhai kisegítőnek, akkor be kell állnod aprítani.

Mina dúdolva látott neki a hagymaszeletelésnek. Csirkét fűszerezett, és csinos halmokba rendezte a finomra aprított csilit. Úgy sürgött-forgott, mint egy dervis. Különleges estét akart, aminek az étel csak az egyik eleme volt. Meg akarta mutatni, milyen sokat jelent neki Simon. A férfi a baráti körnek is fontos részévé vált az elmúlt évben, és Mina velük is meg akarta osztani a boldogságát. A barátainál kevés dolog volt számára fontosabb. A kicsi, rózsaszín-kék csíkos pinyátára pillantott. Már korábban elhelyezte benne az apró kis tasakot, és most izgatottan várta, mit fog szólni Simon, ha kibontja.

Mire elérkezett a hat óra, és mindketten megkóstolták a frissen kevert margaritát, gyakorlatilag minden készen volt.

– Ideje, hogy átöltözzünk – mondta Mina, miközben végignézett a konyhán és a takarosan előkészített ételeken. Blue Peter-stílusú főzésnek nevezte a vacsorát, amivel azt hangsúlyozta, hogy „mindent én készítettem, most már csak enni kell”. Ez azt is jelentette, hogy a vendégek érkezése után már csak minimális időt kellett a konyhában töltenie, ami elég nagy kihívás volt, ha valaki friss, zamatos street foodot akart felszolgálni. És mivel nem bújhatott ki a bőréből, addig is talált magának munkát, míg Hannah elfoglalta a fürdőszobát, ahová így ő csak hat-negyvenkor tudott berohanni. Egy villámgyors zuhany után megfésülte szőke haját, feltett egy kis rózsaszín rúzst, és hogy sötétebbé varázsolja lámáéval vetekedő, nevetségesen hosszú, világos szempilláját, végighúzta rajta a szempillaspirált. Kész is volt. Küldött egy puszit a tükörképének, megrezegtette a szempilláját, és visszarohant a hálószobába, hogy felvegye a vadonatúj, fuksziaszínű ruháját, és a konyhába érve kötényt kötött. Nemegyszer összefröcskölte már magát, és ez a ruha jobb sorsot érdemelt.

Amikor hétkor megszólalt a csengő, teljes háziasszonyi módba kapcsolva ment ajtót nyitni. Elemében volt. Az érkezőknek rögtön egy-egy üveg Coronát nyomott a kezébe, nem feledkezve meg a kötelező lime-szeletről, vagy akinek inkább lórúgással is felérő italhoz volt kedve, az margaritát kapott.

– A francba, Mina – mondta George, az egyik régi barátja az egyetemről. – Ettől kiszőrösödik a hátam. És ez a csillogás… Még hétfőn is pislogni fogok tőle a munkahelyemen. Mit mondjak… nagy ötlet.

– Ne légy már ilyen finnyás – szólt rá a partnere, akit ugyancsak George-nak hívtak, de hogy meg lehessen őket különböztetni, csak G-nek szólítottak. – Nekem nagyon is tetszik a csillogás, a koktél… akarom mondani, tüzes víz – javította ki magát szapora pislogás közepette, amikor felhajtotta az italt. – Egyenesen pazar.

– Ó, ennyire erős lenne? – kérdezte Mina. Éppen a legjobb barátnőjének, a belépő Belindának nyújtott át egy poharat, és közben rávillantott egy mosolyt a lány nyomában érkező Simonra.

– Velem ne foglalkozz, elleszek – mondta Belinda, miközben mindkét oldalról megpuszilta Minát, majd belekortyolt az italba. – Nyami… És ez az aranycsillám… – Megforgatta a poharat. – Ehető? Akarom mondani, iható?

– Persze hogy ehető. Mintha bármikor olyat adnék nektek, ami nem az. – Mina uralkodott magán, és nem fintorgott. Belinda kisiskolás koruk óta a barátnője volt, és a talpraesettségével gyakran meggátolta, hogy a szeleburdibb Mina valami meggondolatlanságot tegyen. De azóta már felnőtt, nem? Vagy nem ezt bizonyítja a kibontakozóban lévő este is?

– Ki tudja? – kérdezett vissza Belinda fanyarul, de Mina addigra már Simonhoz fordult.

– Szia, drágám. – Azt kívánta, bár ne lenne tele a keze, mert akkor rendesen megölelhetné a férfit. – Időben ideértél.

– Igen. Egy kicsit… korábban fejeztem be a munkát. Így útközben Belindát is össze tudtam szedni.

– Ez kedves volt tőled. – Mina szeme felragyogott az örömtől. Belinda a város másik végében lakott, és nem vezetett. Ez a gesztus is azt mutatta, hogy Simon minden apróságra odafigyel. Kiszámítható és megbízható. És Minának éppen erre volt szüksége. – Kérsz egy margaritát? Vagy inkább sört innál?

– Csak vizet kérek. Még vezetnem kell.

– Ó, bébi… azt hittem, itt maradsz. – Mina ismét megpuszilta a férfit, és hogy emlékeztesse, mit készül kihagyni, pajkosan elvigyorodott. – Ezért a margaritáért érdemes meghalni.

– Ebben biztos vagyok, és innék is belőle, ha holnap reggel nem lenne fociedzésem. Gondolom, nem örülnél, ha egy éjszakába nyúló este után hajnalok hajnalán felvernélek. – Végignézett az asztalon. – Látom, megint odatetted magad. Nagyon jól néz ki minden. Elképesztő tehetséged van a főzéshez.

Mina felvonta a szemöldökét, mintha azt akarná üzenni, hogy nem csak a főzéshez van tehetsége.

– Hát… nem akármilyen este van – mormogta végül.

Simon összevonta a szemöldökét, mire Mina a fejét csóválta.

– Nahát, Simon, hogy te milyen vagy! Elfelejtetted, ugye? – korholta viccesen a férfit. – Férfiak! Mindegyik reménytelen eset! Tudod – fordult Belindához –, ma van az évfordulónk.

Simon kissé megrettent, ami nem volt meglepő. Nem szerette, ha az ő hibájából rosszul sült el valami. A maximalizmus volt az egyik tulajdonsága, amellyel rabul ejtette Minát. Aki lehet, hogy kilencven mérföldes sebességgel élte élete minden percét, nehogy valamiről lemaradjon, mégis szerette, ha minden rendben volt körülötte. Ezért is rendezett tematikus vacsorát, ami eddig terv szerint zajlott. Hannah már osztogatta a nachosszal megpakolt tányérkákat, és minden jel arra utalt, hogy a nyúlós sajttal és házi készítésű salsaszósszal felszolgált falatkáknak nagy a keletje.

Amikor látta, hogy beindult a beszélgetés, visszament a konyhába, és nekiállt behordani az ételt. Miután a tálakat elhelyezte az asztalon, egy elég bonyolult mintát követve, hogy minden odaférjen, felszólította a vendégeit, hogy préseljék be magukat az egész szoba hosszában terjeszkedő, szétnyitott asztal mellett sorakozó székekbe.

– Elképesztően néz ki, Mina! – kiáltotta Patsy, akivel a halfilézőkurzuson ismerkedtek össze néhány hónappal korábban, és aki azóta az egyik helyi delikateszben dolgozott. – Remélem, megkaphatom a recepteket.

– Nincs elegetek abból, hogy állandóan ételek között mozogtok? – kérdezte Patsy barátja, a tűzoltó James. – Nem mintha panaszkodni akarnék. – Átfogta Patsy vállát, aki válaszként nevetve az oldalába könyökölt.

Ahogy letette a tálcákat, ügyelve rá, hogy mindenkinek legyen valami a keze ügyében, Mina csak úgy sütkérezett a dicséretekben. Minden szem rá figyelt, miközben elmagyarázta, hogy mi micsoda. Senkit sem kellett sokáig unszolni, hogy lásson neki. A fényfüzérek, a gyertyafény és a lámpavilágítás mellett halkan beszélgető vendégek együttese csodás és Mina számára mélységesen kielégítő hangulatot teremtett.

Folyt az ital, a kellemes beszélgetésbe néha belehasított egy-egy hangosabb nevetés, és az asztal körül boldogan mosolygó arcok láttán Mina is ellazult a Simon melletti székben. Számára erről szólt az élet. Barátokról, szerelemről és a jó társaságról.

Amikor a churrost is elpusztították, és az abroszt barna csokoládépöttyök tarkították mindenütt, Mina kihozta a pinyátát és a hozzá tartozó fapálcikát. Az asztalnál ülők nevetésben törtek ki a parányi csomagocska láttán.

– Tudom, tudom… Tényleg pici, de csak egyvalaki kapja. Egy nagyon különleges személy. – Simonra nézett, és a kezébe adta a pálcát. – Ma van az első évfordulónk.

– Pedig azt mondták, hogy nem fog sokáig tartani – jegyezte meg George az asztal túloldalán. Mina ránevetett.

– Még jó, hogy nem hallgattam rájuk. – Amikor találkozgatni kezdett Simonnal, titokban, mert egy helyen dolgoztak, George volt az egyetlen, akinek elárulta, hogy új barátja van. George megpróbált a lelkére beszélni, azzal érvelve, hogy nem helyes összekeverni a magánéletet az üzletivel, Mina előéletét ismerve meg pláne nem. Nem volt olyan kapcsolata, amelyik három hónapnál tovább tartott. Ebből is tudta, hogy Simon személyében megtalálta az igazit. Nyugodt volt, állhatatos, egészen más, mint a korábbi barátai, akikkel egyik nap még együtt volt, a másikon meg már azt sem tudta, merre járnak. Be kellett látnia, hogy bár többnyire viccesek és szórakoztatók voltak, fogalmuk sem volt, hogy mi fán terem az elkötelezettség, a pénzügyi stabilitás vagy a hűség. Simontól mindezt megkapta, bár ő meg elég vaskalapos tudott lenni, és bizonyos dolgokból nem engedett. Szerencsére Mina spontaneitása és „gyere már, ne üljünk egy helyben” természete megteremtette köztük a szükséges egyensúlyt. Tökéletesen kiegészítették egymást.

G és James segített felerősíteni a pinyátát a karnisra.

– Csak ki ne törjétek az ablakot – figyelmeztette őket dobogó szívvel Mina.

Rögvest felhangzott a buzdító kórus:

– Lássuk a medvét! Ne kéresd magad! – Simon óvatosan hadonászni kezdett a pálcájával a pinyáta körül. Többen előhúzták a telefonjukat, hogy lefilmezzék. Mina kétségbeesetten figyelte az ügyetlenkedést, végül egy ponton elvette Simontól a pálcát, és ő is megpróbálkozott az ajándék felnyitásával. Egyszer csak kettészakadt a papírmasé, és egy apró díszdoboz esett belőle a padlóra.

Simon diadalmas kiáltással felkapta, Mina pedig egy gyorsvonat sebességével dobogó szívvel visszaterelte az asztalhoz, és az ölébe ült.

– Nem számítottam ajándékra – mormogta Simon a papírrétegekkel hadakozva.

Mina természetesen gondoskodott róla, hogy ne legyen könnyű dolga: a doboz egy másik dobozt rejtett, a másik egy harmadikat. Visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogy Simon az utolsó dobozkához ért, és előhúzott belőle egy kék bőrtasakot.

Összevont szemöldökkel, értetlenül nézett a lányra, de szélesen mosolygott. Mina ajka megremegett, amikor mosolyogni próbált, és döbbenten látta, hogy a keze is remeg. Mindenki feléjük hajolt, hogy véletlenül se maradjanak le semmiről.

Simon kibontotta a tasakot, és egy arany jegygyűrűt húzott elő belőle. A két ujja közé fogta. Mina ragyogó mosollyal ajándékozta meg.

– Feleségül veszel? Gondolj csak bele, szökőévben lenne az esküvőnk!

Az asztal körül többen felnyögtek, és felhangzott néhány „ah” meg „ó”.

Mina érezte, hogy Simon megmerevedik, látta, hogy elkerekedik a szeme a döbbenettől, és összekapaszkodik egy másik, hasonlóan meglepett pillantással. Nem volt nehéz kitalálni, hogy kire néz, és amikor ez tudatosult Minában, egy világ omlott össze benne. Belinda?

Simon a következő pillanatban felpattant, mintha nem tudna elég gyorsan megszabadulni az ölében ülő lánytól, aki a váratlan mozdulattól a padlóra zuttyant. Mintha forró lávát tartana az ujjai között, az asztalra ejtette a gyűrűt, és hitetlenkedve meredt Minára.

– Megőrültél? – kérdezte rekedten. – Hogy jutott eszedbe ilyesmi?

Mina torka elszorult a rettenettől, a bőre bizseregni kezdett, ahogy minden szem rátapadt. Egy autóbalesetet sem nézhettek volna döbbentebben az asztal körül ülők. Tényleg, mit gondolt? De hát miért ne találta volna remeknek az ötletet? Nem egy hónapja beszélték meg, hogy összeköltöznek? Kész tervekkel álltak elő a jövőjüket illetően. Még azt is megbeszélték, hogy hány gyereket szeretnének. Hogy nyúlhatott ennyire mellé? Olyan biztosnak látta a kapcsolatukat. Az igaz, hogy Simon elég zaklatott volt az utóbbi időben, de Mina azt hitte, hogy túl sokat dolgozik, és aggódott, mert az osztályán elbocsátásokat helyeztek kilátásba. És most fájdalmasan nyilvánvalóvá vált, hogy valami – vagy inkább valaki – más foglalta le a gondolatait.

– De hát… – nézett Simonról Belindára, akinek az arca szinte lángolt, és olyan fura kifejezést öltött, mintha székrekedés kínozná. Akárcsak Simoné. Egyformán reagáltak. Mint két összeszokott ember. Mint egy pár.

És miközben a katasztrófába rohanó vonat lassulni kezdett, Mina nem tudott másra gondolni, csak a korábbi reményeire. Biztos volt benne, hogy ezt az estét nem fogja egyhamar elfelejteni.

Második fejezet

Mina kilépett az ajtón, és laptoptáskáját magához szorítva lesietett a lépcsőn, mintha így megvédhetné magát a csípős januári széltől. Az előrejelzés jeges időt jósolt, de ennek ellenére szupervagány térdig érő, tűsarkú fekete bőrcsizmát és szűk fekete nadrágot viselt skarlátvörös blúzzal és a szereléshez illő fekete dzsekivel. Ha van öltözék, ami kifejezi, hogy bár kapott egy gyomrost, nem győzték le, ez pont az volt. Ezen a reggelen, a szombat esti botrányos házassági ajánlatot követően, szembe kellett néznie a munkatársaival, Simont is beleértve.

Miközben a vendégek sietősen a távoztak, ő és Simon visszavonult a hálószobába egy példátlanul förtelmes veszekedésre, ahonnan aztán már tényleg nem volt visszaút.

– Mégis mit gondoltál, mit csinálsz? – sziszegte Simon, a fejét rázva dühében.

– Azt, hogy megkérem a kezét valakinek, aki alig egy hónapja még azt bizonygatta nekem, hogy szeret. Akivel megállapodtunk, hogy felértékeltetjük a lakásainkat egy ingatlanügynökkel, és mielőbb összeköltözünk, és megbeszéltük, hogy ha fiú lesz, Victornak nevezzük majd az első gyermekünket. Amit egyébként szörnyű névnek tartok, és szándékomban állt téged is lebeszélni róla. Ja, és ha jól emlékszem, még arról is szó volt, hogy a Szűz Mária-templomban tartjuk majd az esküvőt, mert az anyukád azon a környéken lakik. Szóval bocsáss meg, ha kicsit összezavarodtam. Azt hittem, csak azt csinálom, amiben korábban már megállapodtunk.

– Tipikus. Szóval az egész az én hibám. Tudhattam volna. Nem mintha sürgetett volna bennünket az idő, de te szeretsz mindent elkapkodni. Örökké rohansz.

– Nos, nyilvánvalóan nem vetemedtem volna ilyesmire, ha tudom, hogy az egyik barátnőmet dugod. Mert az arcotok láttán nyilvánvalónak tűnt, hogy ezt csináljátok.

Belindát időközben kitagadta; már nem érdemelte meg a „legjobb” jelzőt.

Simon sértetten összepréselte az ajkát, amitől olyan lett az arca, mint egy teknősé.

– Tulajdonképpen mióta kamatyoltok? – kérdezte Mina, Simon képébe tolva az orrát.

– Ő sokkal nyugodtabb nálad – mondta a választ megkerülve Simon. – Te mindent nyaktörő sebességgel akarsz csinálni. Túl sok vagy, érted? Ezt bizonyítja a nevetséges házassági ajánlatod is. Belinda sokkal… kiegyensúlyozottabb. Vele… egy súlycsoportban vagyunk.

– Szóval, te gerinctelen alak, azt akarod mondani, hogy az én jellemhibám miatt jutottunk ide? – A tekintete szinte felnyársalta a férfit.

– Azért jutottunk ide, mert nem illünk egymáshoz – mondta Simon mereven, és nem volt hajlandó a lányra nézni.

– Fura, hogy ezt épp ma este közlöd. Korábban még csak nem is célozgattál ilyesmire. Mekkora szívás lehetett neked mellettem! Az a rengeteg szörnyűség, amit én, hülye, megszerveztem. A cornwalli hétvége, a vacsora a Le Manoir-ban, a fedett pályás sítanfolyam… Pocsék a memóriám, de a bázisugrás után mintha azt mondtad volna, milyen vidám mellettem az élet.

– Vidámnak vidám volt, ez igaz – felelte Simon végre Minára nézve. – De egy percig sem gondoltam, hogy ami köztünk van – folytatta hűvösen –, az örökre szól.

– Mi? – Mina szíve elszorult a fájdalomtól. Nem gondolta, hogy örökre szól.

– Nem alapozhatsz egy házasságot – de még egy komoly kapcsolatot sem – csupán arra, hogy jól szórakozol valakivel. – A férfi úgy nézett Minára, mint iskolaigazgató a csínytevőre, miközben kioktatja. És pontosan ezt is tette.

Mina még most, az arcába maró szélben is úgy érezte, hogy meg kell állnia egy percre, mert fájón visszhangoztak a fülében a szombat esti szavak:

– Nem töltheted spontán módon az egész életedet egyik kalandból a másikba csöppenve. A házasság arról szól, hogy felnő az ember, lecsillapodik, és próbál normálisan funkcionálni. Veled olyan, mintha folyamatosan hullámvasúton ülnénk, vagy egy repülőn, és sohasem tudom, mikor fogsz kipenderíteni az ajtaján. Őrült vagy, percenként mérföldes sebességgel éled az életed, és mindig, mindent azonnal akarsz. Néha azt sem tudom, hol vagyok, és megmondom őszintén, nem akarok így élni. Valószínűleg a génjeidben van, hogy ilyen vagy, és nem vagyok benne biztos, hogy szívesen vállalnék veled gyereket.

– Miféle génekről beszélsz?

– Az igazi szüleid génjeiről. Abból, amit elmondtál róluk, úgy tűnik, ők is mindig a kalandokat hajszolták. Hogy ugyanolyan nyughatatlanok és felelőtlenek voltak, mint te. Semmit sem vettek komolyan. Én nem így akarom élni az életemet.

Minát elöntötte a harag, hogy a férfi a rég meghalt szüleit hozta fel példaként. Elkerekedett szemmel kapkodott levegő után. A szava is elakadt. Simonnak ez fel sem tűnt, csak mondta a magáét.

– Kár, hogy nem az örökbe fogadó szüleidre, Miriamre és Derekre hasonlítasz inkább. El sem hiszem, hogy Miriam és az anyád testvérek. Ő egy normális nő.

Mina még soha nem volt ilyen közel ahhoz, hogy megfojtson valakit. Az ujjai szabályos karmokat formálva markolászták a levegőt, készen rá, hogy a férfi nyakába mélyedjenek. Szerencsére Simon elindult kifelé, de búcsúzóul még odaszúrt egyet.

– Jól elvoltunk, de… nem szórakozhat örökké az ember. Eljön az idő, amikor az igazán fontos dolgokra kell koncentrálni. És nem hiszem, hogy te képes lennél erre. Olyan vagy, mint egy pillangó. Ide-oda röpködsz, és még el sem hagytad az egyik virágot, máris keresed a másikat. Már attól elfárad az ember, hogy veled van.

Azzal, mint aki jól végezte a dolgát, kimasírozott a lakásból, magára hagyva Minát a vacsora maradványaival, aki dühösen nyomban nekilátott a romok eltakarításának. És miközben a serpenyőt súrolta, elképzelte, hogy csépeli vele a férfit. Nem volt hajlandó sírni, bár miközben a felületeket törölgette, félő volt, hogy kicsordul a könnye. Végül, amikor már az egész konyha és az étkezőasztal is tisztán ragyogott, felkapta a csokoládészószos serpenyőt, majd törökülésben leült a konyhakőre, és a térde közé fogta. Aztán belemártotta az ujját a sűrű masszába, tisztára nyalta, és közben lehunyta a szemét. Ha pocsék is az élet, gondolta, mindig van csokoládé. Ami az ételek világában, legalábbis Mina szerint, nagyon komoly szerepet játszott. Még egy nyalintásnyit a szájába vett. Vigye az ördög Simont, nem érdemelte meg őt.

Természetesen, amikor az elfogyasztott csokoládémennyiségtől már megnyugodott, ezernyi jobbnál jobb dolog jutott az eszébe, amivel visszavághatna. És persze ott volt a kérdés is: Mi változott meg? Mina úgy érezte magát, mint akit gyomron vágtak, és a csúf szavak az egész hétvégén ott kavarogtak a fejében, mint egy soha meg nem álló körhinta. Simon egyetlen sajnálkozó szót sem ejtett ki a száján. Ahogy beszélt, amit mondott, mind azt sugallta, hogy Mina megérdemelte, amit kapott. Ráadásul a gyáva, kövér tehén (aki persze nem volt kövér, hanem vékony, tökéletesen domborodó idomokkal és az ötvenes évek nőideálját idéző karcsú derékkal, bár a gyáva jelzőt mindenképpen kiérdemelte), akivel megcsalták, szóval, Belinda a többi vendéggel együtt kereket oldott, és még csak egy bocsánatkérő vagy legalább magyarázkodó SMS-t sem írt a hosszú hétvége alatt.

Mina el akart menni Belinda szüleinek a házába, hogy felelősségre vonja a volt barátnőjét, de Hannah lebeszélte róla, leginkább azért, mert nem akarta, hogy a nővére bemosson egyet a lánynak. Más sem hiányzott, mint hogy a történtek után még testi sértésért is feljelentsék. Épp elég volt, hogy tökéletes bolondot csináltak belőle a barátai előtt. Bár George-ot és G-t már törölte a barátok közül, miután megosztották a Facebookon a Simonról készült pinyátás videót és az ő katasztrofális házassági ajánlatát. Az sem volt számukra mentség, hogy egy átállítási hiba miatt véletlenül történt a dolog.

Még ki sem lépett a közös előkertből, amikor megállította egy férfi.

– Elnézést, ön Mina Campbell?

– Igen? – felelte kérdő hangsúllyal Mina.

– Válaszolna néhány kérdésre?

– Persze. – Elég fura időpont volt ez a piackutatáshoz, de mivel az ő munkájában is nagyon sok függött az ilyen jellegű felmérésektől, úgy gondolta, hogy kötelessége válaszolni.

– Hogyan élte meg, hogy visszautasította a barátja?

– Mi? – kapta fel a fejét Mina.

– Maga az a lány, aki kosarat kapott szombat este, nem? A pinyátás lány…

Mina továbbindult, de a férfi bátorítóan rámosolygott.

– Ki maga? És honnan tud erről?

– Jamie Jenkins vagyok, és a Mirrornak dolgozom. Magával van tele a Facebook. Én csak esélyt szeretnék adni arra, hogy az olvasók a maga szemszögéből is megismerhessék a történetet.

– Én senkivel nem akarok megismertetni semmit.

– Ezen már túl vagyunk, szivi. A dzsinn már kiszabadult a palackból. Itt a lehetőség, hogy maga is hozzátegyen valamit. Mit érzett, amikor kikosarazták? Mennyi ideig voltak együtt? Vagy még mindig együtt vannak?

– Nem, nem vagyunk – vetette oda meggondolatlanul Mina. – És mielőtt megkérdezné… Sem önhittséggel, sem hebehurgyasággal nem vádolhat senki, miután hónapokon át szinte naponta beszéltünk arról, hogy összeházasodunk. Erre kiderül, hogy éppen a legfontosabbat felejtette el megemlíteni. Azt, hogy van valakije. Aki nem más, mint az én volt barátnőm. A hangsúly a múlt időn van. A „volt”-on.

Beszéd közben is érezte, hogy abba kellene hagynia, de csak úgy ömlött belőle a szó. A hétvége összes méltatlansága és igazságtalansága kikívánkozott belőle. Igen, valóban impulzív, és hajlamos ajtóstul rontani a házba, de ebben az esetben nem volt pontatlan. Napra, sőt órára meg tudta volna mondani, mikor beszéltek először a Szűz Mária-templomról mint az esküvőjük lehetséges helyszínéről, és arra is emlékezett, hol voltak éppen, amikor Simon először hozta szóba a közös gyerekeket. Volt azonban egy fontos tényező, amit nem vett észre: hogy Simon viszonyt kezdett valakivel, és azóta száznyolcvan fokos fordulatot tett.

Csak ekkor tűnt fel neki az utca túloldalán álló fotós, aki szorgalmasan kattogtatta a gépét, és Mina rájött, hogy máris túl sokat mondott.

– Amit mondtam, tekintse bizalmas közlésnek. Nem akarom, hogy bárhol megjelenjen – mondta. Elfogta a remegés, és már arra sem emlékezett, mi mindent kotyogott ki.

– Úgy látom, eléggé felkapta a vizet – jegyezte meg a riporter, aki, ahogy Mina jobban megnézte, hosszú nyakával és sunyi pillantásával leginkább menyétre emlékeztetett. – Mit mondott neki? Én biztos tökön rúgtam volna. Maga hogy reagált?

– Nem válaszolok a kérdéseire – felelte Mina mereven, bár magában azt kívánta, bár eszébe jutott volna a tökön rúgás. – Nézze, nem akarom, hogy ebből bármi megjelenjen az újságjában. Hiba volt, hogy ennyit is elmondtam. Nincs sztori. Megértette? És ugye nem engem fényképeznek?

Az újságíró hanyagul vállat vont, és szándékosan nem nézett a fotós felé.

Ekkor Mina észrevette, hogy egy apró diktafont tart a bal kezében. Megpróbálta kikapni belőle, de a férfi számított rá, és ügyesen kitért a mozdulat elől. Mint aki nem először van ilyen helyzetben.

A fotóst láthatóan nagyon érdekelte az események alakulása, és ezt Mina is észrevette.

– Hagyjanak békén! – vetette oda dühös pillantás kíséretében a riporternek.

Aztán még mindig füstölögve a vállára csapta a laptoptáskáját, ellépett a férfi mellett, és nyílegyenesen az út túloldalán parkoló autójához ment. A fotós, aki azt hitte, másra készül, gyorsan ellőtt még néhány képet, aztán futásnak eredt. Ő okosabban választott cipőt reggel, mint Mina, akinek esélye sem lett volna, hogy a tűsarkú csizmában utolérje. Nem mintha nem merült volna fel benne, hogy a fotós nyomába ered, mégis inkább a tengerészkék kis bogárhátúját választotta, és csak a pillantásával fúrta át a két másik autó takarásából kileső férfit, akinek még volt pofája odaintegetni neki, mielőtt elsietett.

Mina beszállt a kocsijába, és a volánnak támasztotta a homlokát.

– A büdös, rohadt életbe! – Mintha nem lett volna elég, hogy a munkahelyén mindenki tudhatott már a dologról, most úgy tűnt, hogy az egész ország az ő történetén fog csámcsogni: Mina, az ostoba szőkeség, aki bolondot csinált magából. Nem kellett zseninek lennie ahhoz, hogy előre lássa a főcímeket.

Ne szólj szám, nem fáj fejem!

Addig nyújtózkodj, ameddig a takaród ér!

Felsóhajtott, és ráadta a gyújtást. Ideje szembenézni azzal, ami a munkahelyén várja.

– Azt hiszem, figyelmeztetned kellene Miriamot és Dereket – mondta Hanna három órával később, amikor az ebédszünetben Mina felhívta.

– Mire kellene figyelmeztetnem őket?

Arra, hogy Simon – akinél cukibbat elképzelni sem tudtak, már csak azért sem, mert minden alkalommal, amikor meghívták vasárnapi ebédre, ugyanazt a bort vitte nekik – egy hűtlen, kétszínű seggfej? Aki az elmúlt négy hétben nem átallott az ő legjobb barátnőjével kufircolni, ráadásul úgy, hogy az egyik félrelépés pontosan egybeesett egy vasárnapi meghívással, így a korábban már említett, Casillero del Diablo vörösbor sem kerülhetett a vasárnapi asztalra.

– Arra, hogy az egyik fogadott lányukról esetleg megjelenik valami egy országos lapban. A végén még szívrohamot kapnak.

– Köszönöm a megelőlegezett bizalmat.

– Márpedig biztos azt kapnak, ha nem szólsz nekik. Figyelj! Miért nem ugrunk be hozzájuk ma este, munka után? Leszek az erkölcsi támaszod.

– Köszi, Han. Azt hiszem, nemcsak erkölcsi támogatásra lesz szükség, hanem orvosira is. Ha megtudják, hogy Simon mégsem olyan aranyos, mint amilyennek hitték, fix, hogy újra kell éleszteni őket. Szerintem M néni titokban már több babacipőt is horgolt.

Hannah éppen az autóját zárta be, amikor Mina, egy nagyon nehéz munkanap után, beállt egy üres parkolóhelyre. Leállította a motort, aztán ernyedten hátradőlve a húgát figyelte az oldaltükörből. Micsoda egy nap volt! Mire Mina megérkezett, Simon, az a szemétláda, gyakorlatilag mindenkinek elmondta a történtekről a maga verzióját, mégpedig nagyon meggyőzően, szélsőségesen manipulatívnak tüntetve fel Minát: azt állította, hogy a lány azért kérte meg annyi ember előtt, hogy rákényszerítse valamire, amit ő sohasem akart megtenni.

Felsóhajtott, aztán fogta a táskáját, és kiszállt a kocsiból.

Hannah homloka ráncba szaladt a nővére láttán.

– Ó, egek! Látom, rohadt egy napod volt.

– Rosszabb már nem is lehetett volna. Simon ért oda előbb, és mindenkivel elhitette, hogy csak azt kaptam, amit megérdemeltem.

– Juj… Sajnálom. Beszéltem egy barátommal, aki egy médiaügyekkel foglalkozó ügyvédi irodában dolgozik. Megpróbálja kideríteni, hogy kaphatsz-e legalább egy tiltó végzést. Aminek biztosan meglesz az ára, és nagyon szigorú elveket követve adnak csak ilyet – például jó hírnév megsértése esetén –, amiről szerinte itt nem beszélhetünk.

Mina átölelte a húgát.

– Han, annyira szeretlek, amiért legalább megpróbáltad. Te vagy a legjobb!

– Ez nem igaz. Nem hagytam, hogy megpofozd Belindát. Utólag azt mondom, hogy nagyon is megérdemelte volna.

– Nem. Azt nem hagytad, hogy testi sértést kövessek el. Képzeld, mekkora hír lett volna belőle, ha még le is tartóztatnak!

– Az egész roppant igazságtalan, Mina.

– Ne aggódj. Eljön még az én időm. Ki fogok találni valamit.

Hannah elvigyorodott.

– Ez a beszéd! Mire gondolsz?

– Simont rettegéssel tölti el, hogy kopaszodik.

– És?

– Mi lenne, ha szőreltávolító krémet tennék a samponjába?

– És ha a szemébe megy? Elég erős cucc. Még fel is jelenthet miatta.

Mina az orrát ráncolta. Gondolhatta volna, hogy Hannah ezt fogja mondani.

– Oké. Akkor lehet, hogy csak döglött legyeket teszek bele, vagy valami mást, ami nagyon gusztustalan.

– Ugyan, és honnan…

Mina oldalba bökte a húgát.

– Ne agyalj már annyit. Valamivel csak elő tudok állni, amíg van kulcsom a lakásához. Addig is… nemcsak hogy nem szólok hozzá a munkahelyemen, hanem úgy teszek, mintha nem is létezne.

Volt egy hajpakolás, amit Simon előszeretettel használt. Talán ha hozzáadna egy kis hajfestéket. Kéket, mert arról azt hallotta, hogy nehéz eltávolítani. Miközben eljátszott a gondolattal, energikusabbá váltak a léptei.

– Ó, istenem! – torpant meg Hannah a nevelőszüleik háza előtt, és Mina karjára tette a kezét.

– Ó, istenem! – ismételte meg Mina, megpillantva a kerítésen az „Eladó” táblát.

– El akarnak költözni? – Hannah a fejét csóválta. – Csak nem erőt vett rajtuk a kapuzárási pánik? Mit gondolsz?

– Azt, hogy csak tévedés lehet – felelte Mina. – Sohasem költöznének el innen. És nem került szóba, hogy ilyen terveik lennének.

Senkit nem ismertek, aki jobban idegenkedett a változásoktól, mint a fogadott szüleik. Derek negyvenöt éve ugyanabban az irodában dolgozott, és nem volt olyan munkatársa, aki ne rajongott volna érte. Miriam tizenhat éves kora óta részmunkaidős volt egy újságárusnál a város másik végében, ahová két átszállással lehetett csak eljutni – Mina képtelen volt felfogni, miért nem keres magának másik munkahelyet. Igazából nem ez volt az egyetlen dolog a fogadott szüleikkel kapcsolatban, amit egyikük sem értett. Például egyáltalán nem érdekelte őket, hogy mit esznek; minden évben Eastbournben töltötték a szabadságukat, és mániákusan ragaszkodtak a rutinjukhoz: a hétfő és a szerda a mosás napja volt, a csütörtök a bevásárlásé, és nem volt olyan péntek, hogy ne mentek volna el a kedvenc helyükre halat és sült krumplit enni. (Nem kis riadalmat jelentett számukra, amikor a Lepényhal bezárt, és Tőkehal Bárként nyitott újra.) És minden szombat reggel sétálni mentek a parkba.

Ezzel együtt rengeteg szeretnivaló is volt bennük. Nem ismertek senkit, aki náluk kedvesebb, gyengédebb és jószívűbb lett volna, még ha nehezen hoztak is meg bizonyos döntéseket. Ám amikor Hannah és Mina szülei lezuhantak egy szikláról Szerbiában, egy percig sem haboztak, hogy mi legyen az akkor két-, illetve hároméves lányokkal: rögtön magukhoz vették elárvult unokahúgaikat. Miriam tíz évvel volt idősebb a húgánál, Georgie-nál, és nem is lehettek volna különbözőbbek, bár abból, amit Miriam elmondott, úgy tűnt, hogy a kalandvágyó Georgie-t fenegyerek férje, Stuart vezette tévútra. Szinte bármire rá tudta venni. A lányok születése előtt megmászták az Eigert, vadvízi túrán vettek részt a Zambézi folyón, egy bungee jumpingért képesek voltak elmenni egészen Queenstownig, és keresztülgyalogoltak a Kalahári sivatagon. Miután megszülettek a gyerekek, a hétvégékre és Európára korlátozták a kalandjaikat. Szerbiában raliztak, Bajorországban sárkányrepültek, a Pireneusokban a hegyi kerékpározásnak hódoltak, ilyenkor a gyermektelen Miriamre és Derekre bízva a lányokat, akik örömmel vállalták a bébicsősz szerepét.

Mina és Hannah most értetlenül álldogált a kaviccsal felszórt kocsifelhajtó végében a bejárat előtt, és a háromszintes házat nézték, amelyre Mina szerint ráfért volna egy alapos ráncfelvarrás. Vajon mikor repedezett meg ennyire a festék az ablakkereteken? És hogy került az a sok gaz olyan helyekre, ahol nem volt keresnivalójuk?

– Egy vagyont érhet – jegyezte meg Hannah. Az utóbbi években egyre népszerűbbé vált a környék a középosztály körében.

– Valószínűleg, de akkor sem hittem volna, hogy el akarják adni. Ha meg igen, nekünk miért nem szóltak róla?

A kopott, halványkék Formica konyhaasztal körül ültek – olyan régi volt, hogy retró bútorként könnyedén el lehetett volna adni a neten. A faerezetmintás műanyag konyhaszekrény a krémszínű ajtókkal az 1970-es éveket idézte; egy bútormúzeum is szívesen fogadta volna.

– Ezt a meglepetést! Nem is tudom, mikor volt rá példa, hogy mindketten eljöttetek – lelkendezett Miriam, és a keze csak úgy repdesett a méregerős teával teli Hornsea bögre körül. – Sajnos nem tudlak rendes vacsorával megkínálni benneteket. Csirkeszeletet készítettem magunknak krumplival. Bár talán van még némi teasütemény valahol.

Ez, gondolta Mina, mindent elárul. Csak tudja az ember, van-e otthon keksz! Minden konyhaszekrényben van pár egyszerű alapanyag, amiből össze lehet dobni valamit.

– Ne aggódj, M néni – mondta Hannah, és bokán rúgta Minát az asztal alatt, nehogy kiszaladjon a száján valami. Mert mi az, hogy nincs otthon legalább egy kis ropogtatnivaló? Ezt a nővére halálos bűnnek tartotta.

– De azért jó, hogy beugrottatok – vette át a szót Derek kissé feszengve, mintha valami nyugtalanítaná.

– Ami azt illeti, oka van annak, hogy itt vagyunk – vágott Mina a közepébe, mert mielőbb túl akart lenni a nehezén. – Simon és én befejeztük. Szólni akartam, mielőtt az újságban olvastok róla.

– Ó, drágám! Milyen kár! Olyan helyes fiú. Nem tudnátok kibékülni? Egyáltalán, biztos, hogy szakítottatok? Nem lehet, hogy túlreagálod a dolgot? – Mina beszédes pillantást küldött a húga felé. Miért hiszi azt mindenki, hogy miatta ment szét a kapcsolat?

– Belindával randizott a hátam mögött – felelte végül, büszkén, hogy képes visszafogni magát, pedig akár két szitokszót is elbírt volna a mondat.

– De hát miért vetemedett ilyesmire? – kérdezte értetlenül Miriam.

– Azért, mert egy álszent, kétarcú dög. – Mina negédes mosolya nem győzte meg az anyját.

– Akkor is szörnyen sajnálom. – Miriam remegő ujjai sokadszor is körberajzolták a bögréjén a mintát.

Mina egyikükről a másikra pillantott. Mintha meg sem hallották volna az „országos lap” kifejezést.

– Az a helyzet, hogy mi is valami fontosat akarunk mondani nektek – szólalt meg újra Derek, miután újabb ijedt pillantást váltott Miriammel.

Mina megmerevedett. Csak nem beteg valamelyikük? Riadtan fürkészte az arcukat. Nem bírta volna ki, ha történik velük valami. A szülei nem jelentettek többet számára halvány, távoli emléknél, míg Miriam és Derek folyamatosan jelen voltak ez életében, és nem fukarkodtak sem a szeretetükkel, sem a támogatásukkal. Tulajdonképpen ők voltak az igazi szülei.

– Úgy döntöttünk, hogy kisebb helyre költözünk. Közös megegyezéssel kilépek a cégtől, és keresünk magunknak egy lakást.

– Azt a… Ez elég nagy változást jelent mindkettőtöknek, nem? – kérdezte Mina megkönnyebbülten, hogy nem betegek, ügyet sem vetve Hannah figyelmeztető pillantására.

– Eljött az ideje. Túl nagy kettőnknek ez a ház. Igazából mindig is nagy volt, és amúgy sem futja a karbantartására. És nagyon jó felmondási csomagot ajánlottak, nem beszélve arról, hogy jövőre amúgy is nyugdíjba megyek. Abból, amit kapok, meg a megtakarításaimból vehetünk magunknak egy helyes kis lakást.

– De ha eladjátok ezt a házat, rengeteg pénzetek lesz. Egy ekkora ház ezen a környéken egymillió fontnál is többet ér. Akár kettő-hármat is.

Miriam és Derek ismét egymásra nézett, és a pillantásuk, ha lehet, még inkább elbizonytalanodott. És mivel hosszú ideig egyikük sem szólalt meg, kezdett terhessé válni a csönd.

Legalább egy percig csak nézték egymást, míg a falióra, mint valami ketyegő bomba, számolta a másodperceket.

– Ó, nem! Ugye nem lettetek csalás áldozatai? – kérdezte Hannah, aggodalmasan összekulcsolva a kezét.

– Nem, nem – felelte Derek. – Dehogy.

Ismét hallgattak egy sort. Mina szívesen megrázta volna valamelyiket, hogy bökje már ki azt a fontos információt, amelyet csak kerülgettek. Hannah figyelmeztetésképpen megint bokán rúgta az asztal alatt. Vajon, tűnődött magában, miért tekintett rá úgy mindenki, mint egy elszabadult hajóágyúra, aki mindig, minden helyzetben képes rosszat mondani?

– Kér valaki még egy csésze teát? – Miriam a kancsóért nyúlt, és lehúzta róla a kötött, sötétbarna teababát. Mina senkit sem ismert a nevelőanyján kívül, aki teababát használt volna.

– Igen! – vágta rá Derek eltúlzott lelkesedéssel.

Mina, mit sem törődve Hannah elkeskenyedő szemével, elhúzta a lábát, hogy a húga ne tudja megrúgni.

– Akkor hát halljuk… Mi a baj?

Derek felsóhajtott. Miriam is.

– Az… – Derek dobolni kezdett az ujjával az asztalon. – Az, hogy a ház… nem a miénk.

– Hanem? – kérdezte értetlenül Mina. – Bérlitek valakitől?

– De ha nem a tiétek – szólt közbe Hannah –, hogyan tudjátok eladni?

Miriam idegesen felnevetett.

– Nos, úgy, hogy… tudjátok…

– Az a helyzet, hogy… megfeledkeztünk erről az apróságról – mondta Derek.

– Hogy felejtheti el valaki, hogy nem az övé a ház, amelyben lakik? – kérdezte Minára pillantva Hannah.

– Úgy, hogy megszoktuk, hogy itt lakunk.

– Vagyis a tulaj eladja a házat, és nektek mennetek kell. – Mina előrehajolt a széken. – Biztosra veszem, hogy a törvény a ti oldalatokon áll. Birtokon belüli bérlők vagytok, nem? Azokat nem lehet csak úgy kidobni. Hannah majd pontosan utánanéz. Nem fogjuk hagyni, hogy így bánjanak veletek.

Miriam felnevetett, és megpaskolta Mina kezét.

– Szó sincs ilyesmiről.

– És kié a ház? – kérdezte Hannah.

– Hát a tiétek – mosolygott Miriam, mintha ez eddig is nyilvánvaló lett volna.

Mina megnyomta a távirányító gombját, és figyelte, ahogy az autóján vörösen felvillan a vészjelző lámpa.

– Hihetetlen! Megérik a pénzüket.

Hannah felnevetett.

– Hogy felejtheti el valaki, hogy a háznak, amelyben leélte az életét, nem ő a tulajdonosa?

– Feltételezem, úgy, hogy időtlen idők óta itt élnek, és nem jutott eszükbe. Egy rémálom lehetett, amikor meghaltak a szüleink. Azt hinné az ember, hogy ilyen kalandhajhász életmód mellett csak eszükbe jut végrendeletet írni.

Miriam elbeszélése szerint Georgie és Stuart halála után szörnyű volt a felfordulás, és egyszerűbb volt beköltözniük a lányok otthonába, amit Stuart a szüleitől örökölt, mintsem tovább fokozva a zűrzavart, kiragadni őket a megszokott helyükről, és átköltöztetni egy bérlakásba a város másik végében. Így került Miriam messze a munkahelyétől. Derekkel ideköltöztek, és egy családként élték tovább az életüket. Míg fel nem merült bennük a költözés gondolata, egyszer sem jutott eszükbe, hogy nem ők a tulajdonosok.

– És most ragaszkodnak hozzá, hogy a miénk legyen a vételár – dünnyögte Hannah. – Kínos, nem?

– Az. Nagyon is. Ők tartották karban a házat. Szerintem legalább annyit kapniuk kellene, amennyiből vehetnek egy megfelelő lakást. Én ezt tartanám igazságosnak. Bőven maradna még nekünk is.

– Egyetértek. Csakhogy ők hallani sem akarnak erről. Azt hajtogatják, hogy ez a mi örökségünk.

– Hitted volna? Egymillió-háromszázezerre értékelték az ingatlant. Akkor sem járunk rosszul, ha a feléből vesznek maguknak egy másikat. Inkább ebből költsenek az új otthonukra, mintsem a megtakarításukból, főleg így, hogy D bácsi nyugdíjba megy. Ennyi pénzből már szép kis lakáshoz lehet jutni.

Hannah nem válaszolt, de ráncba szaladó homloka arra utalt, hogy nagyon gondolkodik valamin. Némán lépkedtek egymás mellett, aztán egyszer csak szembefordult Minával.

– Ha bármit megtehetnél, amit csak akarsz, mit csinálnál?

– Úgy érted, mihez kezdenék a pénzzel?

– Úgy. Ha otthagyhatnád a munkahelyedet, és valami egész másba kezdhetnél…

– Nem is tudom. Miért, te mit csinálnál? Azt hittem, szereted a munkádat.

– Szeretem. De… még te is azt mondanád rá, hogy unalmas. Én ennél többet akarok. Ha tehetném, elmennék valahová, ahol rendesen megtanulhatnék főzni.

Mina megvonta a vállát.

– Én egyszerűen kilépnék, és reménykednék, hogy jól fog elsülni minden.

– Nem hiszem. Bár neked könnyű. A véredben van a főzés. És mersz kísérletezni, mert van hozzá érzéked. Ellentétben velem, mert én folyvást rettegek, hogy elrontok valamit. Bánom már, hogy az alapvizsga után nem az élelmiszer-technológiát választottam, mint te.

– És akkor hogy lett volna belőled jogász? Nem beszélve arról, hogy én is el tudok szúrni dolgokat. Emlékszel a céklás habcsókomra?

– Nem volt azzal semmi baj – felelte Hannah, ám eszébe jutott a nyúlós, vörös kotyvalék, és felnevetett. – Bennem fel sem merülne, hogy valami hasonlóval próbálkozzam. Tényleg meg akarok tanulni főzni. Meg sütni. Kenyeret, süteményeket. És szívem szerint a hentes szakmát is kitanulnám. Van Írországban egy szuper hely, ahol tizenkét hét alatt megtanulhatod az alapokat.

– Hűha, úgy tűnik, valaki már utána is nézett a dolgoknak. – Minát lenyűgözték a hallottak. Ő ritkán gondolkozott logikusan a jövőjéről – amint befejeződött egy kalandja, rögtön fejest ugrott a másikba –, és most eltűnődött azon, mihez kezdene, ha otthagyná a munkahelyét.

– Igen. Bár mindig elérhetetlen álomnak tűnt. Elképesztően drága a kurzus. De – Hannah szeme izgatottan felragyogott – ebből a pénzből futná rá, nem gondolod?

– Hát akkor ragadd meg ezt a váratlan szerencsét – mondta Mina, és megölelte a húgát. Közben igyekezett figyelmen kívül hagyni a maró irigységet, amit a húga ébresztett benne azzal, hogy ilyen tisztán látta a dolgokat. Míg Hannah mindig pontosan tudta, mit akar, Mina nem mondhatta ugyanezt magáról. Hirtelen üresnek látta az életét. A jövőjét meg pláne. Ideje lenne egyenesbe hozni magát, gondolta csüggedten. Alig egy hete még szökdécselt boldogságában, most meg egy helyben topogott, és ha belegondolt, ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy Simon szakított vele. Fogalma sem volt, mit tartogat számára a jövő, és sajnos azt sem tudta, hogy ő mit vár az előtte álló évektől. Életében először kissé elveszettnek érezte magát, és ez elég kellemetlenül érintette.