A mű eredeti címe:

Frank Herbert: Whipping Star

Fordította: Szente Mihály

Copyright © Herbert Properties LLC 2023

Hungarian translation © Szente Mihály, 2009, 2023

Borítógrafika © Stephan Martiniere, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Takács Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-536-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Szeretettel és tisztelettel ajánlom ezt a könyvet Lurton Blassingame-nek, aki segített, hogy legyen időm a megírására.

A SzabIr ügynökének már a pályafutása elején ismernie kell az általa kezelt társadalmak nyelvének finomságait, és cselekvési körének (rendszerint önmagának felállított) korlátait. Az ügynök adatokat keres a funkcionális viszonyokról, amelyek a mi közös univerzumunkból erednek, és amelyek az egymástól való függőségből származnak. Gyakorta megesik, hogy ezek a kölcsönös függőségek a félreértések első áldozatai. A kölcsönös függőség iránti közömbösségre alapozott társadalmak előbb-utóbb holtpontra jutnak. Ha túl hosszú ideig maradnak ebben a dermedt állapotukban, elpusztulnak.

SZABIR-KÉZIKÖNYV

A neve Furuneo. Alichnio Furuneo. A férfi újra meg újra emlékeztette magát erre a tényre, mialatt a város felé hajtott, hogy lebonyolítsa a távhívást. Sosem ártott, ha egy efféle hívás előtt megszilárdította az éntudatát. A hatvanhetedik évében járt, és emlékezett jó néhány esetre, amikor a csillagrendszerek közötti kommunikáció transzállapotában az emberek elvesztették az azonosságtudatukat. A taprizió adóvevő által előidézett agyzsibbasztó élmény költségein felül ez a bizonytalansági tényező is hozzájárult ahhoz, hogy a hívások száma alacsony maradjon. De Furuneo nem bízhatott senkiben, nem fordulhatott máshoz annak érdekében, hogy beszélhessen Jorj X. McKie különleges szabotőrrel.

Helyi idő szerint, vagyis a Sfich-rendszer Cordiality nevű bolygójának abban az időzónájában, amelyben Furuneo tartózkodott, reggel 8.08 volt.

– Valami azt súgja, ez nem lesz sima ügy – dünnyögte, bár a szavait nem annak a két testőrnek szánta, akiket a biztonság kedvéért magával hozott az útra.

Azok ketten még csak nem is biccentettek, mert tudták, hogy nem várnak tőlük választ.

A levegő még ekkor is hideg volt, alaposan lehűtötte az éjszakai szél, amely a Billy-hegység hóborította fennsíkjai felől fújt le egészen a tengerpartig. A háromfős csapat Furuneo hegyi erődjéből érkezett ide, Division Citybe. Közönséges földikocsiban utaztak, meg sem próbálták elrejteni vagy álcázni, hogy közük van a SzabotázsIrodához, de igyekeztek kerülni a feltűnést. Az értelmes lények egy része nem szívelte az Irodát, és nem véletlenül.

Furuneo utasítására a város Sétaközpontjának határán hagyták a járművet, és az út hátralévő részét gyalog tették meg, mint az egyszerű polgárok.

Tíz perccel ezelőtt léptek be az épület fogadótermébe. Ez volt a tapriziók itteni tenyészközpontja, egyike annak a húsznak, amelynek létezéséről tudni lehetett az univerzumban, így az ittléte nagy megtiszteltetést jelentett egy akkorka világnak, mint a Cordiality.

A fogadóterem legfeljebb tizenöt méter széles, és harmincöt méter hosszú lehetett. A vörösesbarna falakat apró mélyedések tarkították, mintha valaki hirtelen támadt szeszélyből kis labdákat hajigált volna hozzájuk az építkezés alatt, amikor még nem keményedett meg rajtuk a vakolat. A bejárattól jobbra, csaknem a fal teljes hosszában magas pult húzódott végig. A felette forgó, színes lámpák bonyolult fény- és árnyékmintázatot vetítettek mind a faszerkezet felületére, mind pedig a pulton álló taprizióra.

A tapriziók furcsa látványt nyújtottak. Egészében véve úgy festettek, mint egy fatörzs, amelynek két végéről lefűrészelték az elégett részeket. Rövid, csonkának tűnő végtagok meredtek ki zömök testükből, és tűszerű beszédfüggelékeik még akkor is rezegtek és hajladoztak, amikor hallgattak. Ennek a példánynak az egyik csúszótalpa ideges ritmust vert a pult tetején.

Furuneo mélyet lélegzett, és immáron harmadízben – megkérdezte tőle:

– Te vagy az adóvevő?

Ezúttal sem kapott választ.

Igen, ilyenek a tapriziók – összegezte magában. Semmi értelme dühöngeni. Haszna meg végképp semmi. Ettől függetlenül Furuneo megengedte magának, hogy bosszús legyen. Átkozott tapriziók!

A háta mögött az egyik testőr megköszörülte a torkát.

A pokolba a késlekedéssel, mérgelődött magában Furuneo.

Az Abnethe-ügy miatt leadott maxiriadó óta az idegesség az egész Irodán eluralkodott. Az üzenet, amelyet most készül továbbítani, végre mozgásba lendítheti a dolgokat. Éppen ezért kellene minél hamarabb lebonyolítani a hívást. Furuneo érezte, hogy ez lesz pályafutásának legfontosabb hívása. És ha mindez nem volna elég, egyenesen McKie-nek szánta az értesüléseit.

A nap még éppen csak a Billy-hegység csúcsai felett lebegett, de már így is melengető, narancssárga fénylegyezőt bocsátott át az üvegajtón, amelyen keresztül ők hárman beléptek a terembe.

– Úgy néz ki, elég sokat kell várnunk erre a tapira – dörmögte az egyik testőr.

Furuneo kurtán biccentett. Életének hatvanhét éve alatt megtanult türelmesnek lenni, főleg mialatt felfelé kapaszkodott az Iroda ranglétráján, és kivívta magának, hogy planetáris ügynök lehessen. Itt és most csakis egyetlen dolgot tehetett: csendesen várakozott. A tapriziók sosem kapkodtak, a maguk titokzatos okai miatt mindenre rászánták a kellő időt. És nem akadt másik üzlet, ahol megvásárolhatta volna azt a szolgáltatást, amelyre szüksége támadt. Az eleven adóvevők nélkül senki sem bonyolíthatott le valós idejű, csillagközi távhívást.

A taprizióknak ezt a különleges képességét megannyi értelmes lény igénybe vette, de senki nem is sejtette, hogyan működik. A szenzációhajhász sajtóban persze hemzsegtek az elméletek, és ezek valamelyike akár igaz is lehetett. A tapriziók talán ahhoz hasonlatosan intézték a csillagközi távhívásokat, ahogyan a panspechi alomtársak adták át egymásnak tudásukat és tapasztalataikat – bár a más fajok tagjai éppenséggel ezt a folyamatot sem értették.

Maga Furuneo úgy hitte, hogy a tapriziók a teret eltorzítva üzennek a dimenziók között, nagyjából úgy, ahogyan a kalebánok nyitják meg a dimenzióajtóikat. Feltéve persze, hogy így működnek a dimenzióajtók. A szakértők jó része nem értett egyet ezzel az elmélettel. A kétkedők azzal érveltek, hogy az eljárás annyi energiát igényel, amennyit csak egy közepes méretű csillag képes megtermelni.

Akárhogy intézték is a tapriziók a hívást, annyi bizonyos volt, hogy csináltak valamit a beszélgetés résztvevőinek tobozmirigyével, vagy más fajok esetén a tobozmirigynek megfelelő belső elválasztású miriggyel.

Ekkor a magas pulton álló taprizió járkálni kezdett.

– Talán mégis jutunk valamire – sóhajtotta reménykedve Furuneo.

Igyekezett uralkodni az arcvonásain, miközben elfojtotta a feltörő nyugtalan érzéseit. Elvégre egy taprizió-tenyészközpontban ácsorgott. A xenobiológusok szerint a tapriziók szaporodása békés körülmények között zajlik, viszont a xenók sem tévedhetetlenek. Vegyük csak azt az őrületet, amelyet a Panspechi Föderáció vizsgálata során okoztak…

– Cö-cö-cö – cincogta tűszerű beszédszerveivel a pulton sétálgató taprizió.

– Valami baj van? – kérdezte aggodalmasan az egyik testőr.

– Honnan az ördögből tudhatnám? – csattant fel ingerülten Furuneo. Szembefordult a taprizióval, és nekiszegezte a kérdést: – Te vagy az adóvevő?

– Cö-cö-cö – felelte a taprizió. – Ez egy megjegyzés, amelyet csupán egyféleképpen tudok lefordítani, hogy érthető legyen egy hozzád hasonló, földi származású illető számára. Amit az imént mondtam, azt jelenti: „kétségbe vonom az őszinteségedet”.

– Éppen egy átkozott taprizióval kell megítéltetni az őszinteségét? – kérdezte az egyik testőr. – Nekem úgy tűnik…

– Téged senki sem kérdezett – szólt közbe Furuneo. Ha egy taprizió próbaképpen sértegeti a hívó felet, azt valószínűleg üdvözlésnek szánja. Hát ezt sem tudja ez az ostoba alak?

Furuneo a testőreit hátrahagyva a pult elé sietett.

– Beszélni kívánok Jorj X. McKie különleges szabotőrrel! – mondta fennhangon. – Az autoüdvözlőd felismert és azonosított engem, továbbá elfogadta a kreditkártyámat. Te vagy az adóvevő?

– Hol van most ez a bizonyos Jorj X. McKie? – kérdezte a taprizió.

– Ha tudnám, kerítenék egy dimenzióajtót, és személyesen beszélnék vele – válaszolta Furuneo. – Ez egy rendkívül fontos hívás. Te vagy az adóvevő?

– Dátum, idő és helyszín – sorolta a lény.

Furuneo felsóhajtott, és megnyugodott. Hátranézett a testőreire, intett nekik, hogy menjenek őrködni a helyiség két bejáratához, majd megvárta, amíg végrehajtják az utasítását. Nem sok jó sült volna ki abból, ha mások is hallják azt, amit mondani készült. Végül visszafordult, és megadta a kért adatokat.

– Ülj a padlóra! – rendelkezett a taprizió.

– Hála a halhatatlanoknak – motyogta Furuneo. Egy korábbi távhíváskor az eleven adóvevő egy szélfútta hegyoldalra vitte őt egy heves zápor közepén. Le kellett feküdnie a meredek partoldalra, fejjel a völgy felé, mielőtt megnyílt volna a csillagközi kapcsolat. Az eljárásnak a „beágyazódás finomításához” volt valami köze, akármit is jelentett ez. Beszámolt ugyan az esetről az Iroda adatközpontjának, ahol azt remélték, hogy egy szép napon felfedezik a tapriziók titkait, de ez kevéssé vigasztalta, mialatt a hívás után még hetekig egy makacs felső légúti megbetegedéssel kínlódott.

Furuneo engedelmesen leült.

A pokolba, milyen hideg a padló!

A férfi közel két méter magas volt, a testsúlya meghaladta a nyolcvannégy standard kilogrammot. A haja feketében játszott, de a füle környékén már őszült. Vaskos orra alatt széles száj húzódott, és az alsó ajka furcsán egyenes volt. Mialatt a padlóra kuporodott, igyekezett kímélni a bal csípőjét, amelyet egy felháborodott polgártársa eltört az Iroda szolgálatában tett egyik korai útja során. Ugyan az orvosok akkoriban egyöntetűen állították, hogy „ha egyszer összeforrt, nem lesz vele semmi baja”, a sérülés nem múlt el nyomtalanul.

– Hunyd le a szemed! – nyikorogta a taprizió.

Furuneo engedelmeskedett. Igyekezett kényelmesebb testhelyzetet felvenni a hűvös, kemény padlón, de néhány elvetélt kísérlet után feladta a próbálkozást.

– Gondolj a kapcsolatra! – utasította a taprizió.

A planetáris ügynök Jorj X. McKie-re gondolt. Sietve összerakta magában a különleges szabotőr képét: alacsony, zömök férfi, a haja lángvörös, míg az arca olyan, mint egy mogorva varangyé.

A kapcsolatfelvétel a tudatot elhomályosító, mentális szálak kialakulásával kezdődött. Furuneo a saját elméjében egy ezüstlant húrjain zengő, vérvörös fénysugárnak látta önmagát. A testét hirtelen távolinak érezte. A tudata különös táj felett keringett. Végeérhetetlen égboltot látott maga felett, míg a láthatár lassan, de folyamatosan forgott. Érzékelte, hogy a csillagok végtelen magányban fürdőznek.

Mi a tízmillió ördög!

A gondolat valósággal belerobbant Furuneo agyába. Nem térhetett ki előle. Azonnal tudta, hogy miről van szó. Gyakran megesett, hogy a hívás feldühítette a hívott feleket. Nem utasíthatták vissza, nem bonthatták meg a kapcsolatot, függetlenül attól, hogy az adott pillanatban mit csináltak. Viszont éreztethették a hívóval a bosszúságukat.

Hogy ez sosem döglik be! Ez az átkozott sosem mondja be az unalmast!

McKie tudata mostanra már teljesen befelé fordult, és a csillagközi távhívás aktiválta a tobozmirigyét.

Furuneo türelmesen megvárta, hogy a szitkok és átkok áradata elapadjon. Miután a szabotőr valamennyire lehiggadt, Furuneo bemutatkozott, majd így szólt:

– Sajnálom, ha kellemetlenséget okozok, de a maxiriadóhoz mellékelt tájékoztatóban elfelejtették megemlíteni a tartózkodási helyét. És bizonyára sejti, hogy nem fordultam volna önhöz, ha az ügy nem volna rendkívüli jelentőségű.

A többé-kevésbé szabványos nyitány után elhallgatott.

– Mégis, honnan a pokolból kellene tudnom, hogy a maga hívása mennyire jelentős? – dohogott McKie. – Fejezze be a mellébeszélést, és térjen a tárgyra!

Ez a dühös kirohanás még a híresen lobbanékony szabotőrtől is szokatlan volt.

– Netán fontos dolog közben zavartam meg? – érdeklődött óvatosan Furuneo.

– Éppen a bíróság előtt állok, egy válóper kellős közepén! – felelte továbbra is ingerülten McKie. – El tudja képzelni, milyen remek érzés tudni, hogy mindenki engem figyel, mialatt kommunikációs transzba zuhanva összevissza makogok és vonaglok? Szóval, ne húzza az időt, ki vele, miért hívott?

– Az éjszaka során egy kalebán labdát sodortak partra a hullámok itt a Cordialityn, Division City közelében – magyarázta Furuneo. – Tekintetbe véve a SzabotázsIrodától kapott üzenetet, meg azt a sok halálesetet és őrületet, úgy ítéltem meg, hogy az lesz a legjobb, ha egyből önhöz fordulok. Továbbra is maga dolgozik az ügyön, nemde?

– Ezt most viccnek szánta? – vágott vissza McKie.

Vörös szalag helyett, figyelmeztette magát Furuneo, felidézve az Iroda egyik aforizmáját. Megtartotta magának a gondolatot, de McKie kétségkívül érzékelte annak hangulatát.

– Tehát? – kérdezte a különleges szabotőr.

Vajon McKie szándékosan próbál felidegesíteni? – töprengett Furuneo. Miért kell egy ennyire fontos belügyben is bevetni az Iroda elsődleges feladatának, vagyis a Kormányzat munkájának akadályozása során alkalmazott módszereket? Igen, az ügynökök kötelesek feldühíteni a kormánytagokat, hogy így leplezzék le a lelkileg instabil, heves vérmérsékletű illetőket, akik, ha nyomás alá kerülnek, képtelenek uralkodni magukon. De McKie miért tartja magát a kötelességéhez egy ügynöktársával folytatott beszélgetés során is?

Ezen gondolatok egy része nyilván átszivárgott a taprizión, mert McKie egy gunyoros és lekicsinylő megjegyzéssel reagált rájuk:

– Nekem úgy tűnik, mostanában elég keveset gondol magára!

Furuneo megborzongott, és gyorsan emlékezetébe idézte, hogy ki is ő, és mi a feladata. Huh, ez közel volt! Majdnem elvesztette az éntudatát! Csupán McKie leplezett figyelmeztetése döbbentette rá a veszélyre, és tette lehetővé, hogy helyreállítsa a normális állapotokat az elméjében. Miután összeszedte magát, fontolóra vette McKie reakciójának egy másfajta értelmezését. Hogy megzavarták egy válóper kellős közepén, nem igazán jelenthetett gondot a szabotőrnek. Ha az Irodánál keringő pletykák igazak, a rusnya kis ügynök már vagy ötvenszer nősült.

– Szóval, érdekli magát az a méretes strandlabda? – kérdezte óvatosan Furuneo.

– Van benne kalebán?

– Feltehetően, igen.

– Tessék? Még nem járt utána? – kérdezte McKie, és a mentális hanghordozása arra utalt, hogy a planetáris ügynök elmulasztotta végrehajtani a legfontosabb, legkritikusabb feladatot – természetesen a veleszületett ostobaságának köszönhetően.

Furuneo most már biztosra vette, hogy valamiféle ismeretlen veszély fenyeget.

– A feletteseim utasításainak szellemében jártam el!

– Utasítások, ugyan! – vakkantotta megvetően McKie.

– Gondolom, dühösnek kéne lennem, ugye? – kérdezte Furuneo.

– Ott leszek, amilyen gyorsan csak tudok – felelte McKie. – Optimális esetben nyolc standard órán belül. Addig is, az utasításai a következők: tartsák folyamatos megfigyelés alatt azt a labdát. És gondoskodjon róla, hogy a megfigyelők vegyenek be dühítőt. Ez az egyetlen, ami védelmet nyújt.

– Értettem, folyamatos megfigyelés – ismételte Furuneo.

– Ha előbújik egy kalebán, tartóztassák fel, minden létező eszközzel.

– Fel… feltartóztatni egy kalebánt? – hebegte Furuneo.

– Kezdjen vele beszélgetni, kérje az együttműködését, ami csak eszébe jut! – válaszolta McKie, és a mentális hangsúlya alapján különösnek találta, hogy az Iroda egyik ügynökének meg kell magyarázni, miképp hajítson csavarhúzót egy gépezetbe.

– Tehát nyolc óra – összegezte Furuneo.

– Igen, annyi. És ne feledkezzen meg a dühítőről!

Az Iroda egy élőlény, az ügynök pedig az egyik sejtje. Ez a párhuzam megmutatja nekünk, hogy melyek a fontosabb sejtek, melyek vannak a legnagyobb veszélyben, melyek a legkönnyebben felcserélhetők, továbbá azt is, hogy milyen könnyű középszerűnek lenni.

IV. BILDOON EMLÉKIRATAIBÓL

A Tutalsee nászutasbolygón McKie egy egész standard órát rászánt, hogy befejezze a válását, majd visszatért a lebegőszigetére, amely egy lótuszokkal borított sziget mellett horgonyozott. Még Tutalsee varázsa is megcsalt, gondolta a férfi. Ez a házasság kárba veszett fáradozás volt. A felesége alig tudott valamit Mliss Abnethéről, holott a jelentések szerint valaha kapcsolatban álltak egymással. De az egy másik világon történt.

A nő McKie negyvenötödik felesége volt. A bőre valamivel világosabb árnyalatban játszott, mint az elődeié, és az esze vágott, mint a borotva. Már korábban is férjhez ment néhány alkalommal, és már a házasságkötésük után gyanakodni kezdett McKie mögöttes szándékaira.

A gondolattól McKie-n eluralkodott a bűntudat, de sietve elfojtotta magában a nyomasztó érzést. Nem szakíthatott időt az érzelgősségre, túl sok minden forgott kockán. Ostoba nőszemély!

A volt felesége már elhagyta a lebegőszigetet, és McKie tisztán érezte, hogy az eleven teremtmény neheztel rá. Ő zúzta szét azt az idillt, amelynek megteremtésére a hatalmas és jóindulatú lényt kondicionálták. Ugyanakkor tudta, hogy a távozása után a lebegősziget megnyugszik, és ismét a régi, nyájas és barátságos formáját mutatja majd.

Csomagolás közben félretette a szerszámkészletét. Alaposan átvizsgálta a tartalmát: stimulátorok, plasztirudak, különféle robbanóanyagok, raygenek, multilencsék, pentrátok, egy csomag műizom, szolvók, egy miniputer, tapriziómonitor, holoszken, rupterek, komparátorok… minden a helyén. Végül összezárta a gondosan összeállított készletet, és jellegtelen színű, egyszerű szabású dzsekijének belső zsebébe rejtette.

Begyűrt néhány váltás ruhát egy táskába. A többi ingóságát a SzabIr raktárába akarta küldeni megőrzésre. Ezeket egy jókora, vízhatlan bőröndbe pakolta, amelyet két, egymással szembefordított székkutyára fektetett. Úgy tűnt, a székek is osztoznak a lebegősziget érzéseiben – meg sem moccantak, amikor McKie barátságosan megveregette a támlájukat.

Hát, így is jó…

Megint megszállta a bűntudat.

Végül elővette Cs’szem-kulcsát, és felsóhajtott. Ez a térugrás megakreditekbe fog kerülni az Irodának. A Cordiality a világegyetem másik végében keringett.

Minden jel arra utalt, hogy a dimenzióajtók továbbra is működtek, de McKie-t zavarta, hogy egy olyan eszközzel készül utazni, amely egy kalebántól függ. Különös helyzet. A Cs’szem-dimenzióajtók olyan általánosan elterjedtté, olyan hétköznapivá váltak, hogy az értelmes lények java része ellenkezés nélkül elfogadta a létezésüket. A maxiriadó előtt maga McKie is osztozott a közvélemény érzéseiben, de most már kételyei támadtak. Az általános elfogadás világosan megmutatta, hogy a racionális gondolatokat milyen könnyű ábrándokká alakítani. Erre valamennyi értelmes lény hajlamosnak bizonyult. A Konföderáció tagjai mintegy kilencven standard évvel ezelőtt teljesen elfogadták a kalebánok által kínált dimenzióajtókat. Ám az azóta eltelt időben mindössze nyolcvanhárom kalebán fedte fel magát az univerzum többi része előtt.

McKie megpörgette és feldobta a kulcsát, amit aztán hanyag mozdulattal elkapott.

A kalebánok vajon miért nem akarták mások javára fordítani különleges képességüket mindaddig, amíg mindenki bele nem egyezett, hogy azt „Cs’szem”-nek hívják? Mi volt olyan fontos az elnevezésben?

Már úton kellene lennem, figyelmeztette magát McKie, de valami továbbra is visszatartotta.

Nyolcvanhárom kalebán.

A maxiriadó határozottan előírta a legszigorúbb titoktartást, és felvázolta a problémát: a kalebánok sorban eltűntek. Eltűnés – ha egyáltalán lehet használni ezt a kifejezést a kalebánok manifesztációjára. És minden egyes eltűnést értelmes lények tömeges halála és őrülete követett.

Nem lehetett kérdés, hogy az ügyet miért nem valamelyik rendőri szerv kapta, hogy miért zúdították az egészet a SzabIr nyakába. A Kormányzat ott vágott vissza, ahol csak tudott: a Hatalom emberei azt remélték, hogy lejáratják a SzabotázsIrodát. McKie zavartan töprengett el rajta, hogy miért éppen őt választották ki a rejtély megoldására.

Ki gyűlöl engem ennyire? – tette fel magának a kérdést, mialatt a személyéhez hangolt kulccsal aktiválta a dimenzióajtót. A válasz egyszerű volt: nagyon sokan gyűlölték őt. Értelmes lények milliói.

A dimenzióajtó zümmögni kezdett, iszonyatos energiák auráját sugározva magából. Az örvénycső hangos pattanás kíséretében szétnyílt. McKie megfeszítette testének valamennyi izmát, hogy legyőzze az átjáró ellenállását, és belépett a csőbe. Hirtelen az a benyomása támadt, mintha szirupszerűen sűrű levegőben úszna. Tökéletesen friss, belélegezhető, de szirupszerűen sűrű levegőben.

Néhány pillanattal később egy meglehetősen átlagos irodában találta magát. A sarokban hétköznapi, jellegtelen íróasztal állt. A mennyezetről lógó riadólámpák vad fényzuhatagot árasztottak. A bal oldali, átlátszó falon keresztül egy hegyoldalt pillantott meg. A távolban Division City háztetőit lehetett látni, amelyek sötétszürke, alacsonyan lógó felhők alatt tarkállottak, rajtuk túl halovány fénnyel derengő, ezüstös tenger hullámzott. McKie-t az agyába épített óra tájékoztatta, hogy helyi idő szerint késő délután van, a huszonhat órás nap tizennyolcadik órája. Így festett Cordiality, a Tutalsee óceánbolygótól 200 000 fényév távolságra eső világ.

A háta mögött a dimenzióajtó örvénycsöve az elektromos kisüléshez hasonló sistergéssel bezárult. Enyhe ózonillat járta át a helyiséget.

McKie hamarosan megállapította, hogy az itteni székkutyákat alaposan felkészítették a gazdáik kényeztetésére. Egyikük ugyanis addig bökdöste hátulról a térdhajlatát, amíg a férfi le nem dobta a zsákját, és vonakodva helyet foglalt. A szék nyomban masszírozni kezdte a hátát. A bútor nyilván utasítást kapott, hogy járjon a kedvébe, amíg az iroda tulajdonosa ide nem ér.

McKie lehunyta a szemét, és ráhangolódott a békésnek tűnő környezet halk hangjaira. Egy értelmes lény lépteinek neszezése szállt felé egy távoli folyosóról. Az éppen csak érzékelhető koppanások alapján egy vriv lehetett, ahogy jellegzetesen húzta a domináns lábát. Valahol fojtott hangon beszélgettek. McKie elkapott néhány galach szót, ettől függetlenül úgy tűnt, a társalgás több nyelven folyt.

A különleges szabotőr mocorogni kezdett ültében, amire a széke hullámzó mozdulatokkal válaszolt, hogy megnyugtassa őt. A kényszerű tétlenség idegesítette McKie-t. Vajon merre jár Furuneo? Hirtelen észbe kapott, és megfeddte magát. Furuneónak mint planetáris ügynöknek nyilván rengeteg a tennivalója ezen a bolygón. És még csak nem is sejti, hogy ez az ügy mennyire sürgős. A Cordiality egyike lehet azon világoknak, amelyeket a SzabIr éppen csak behálózott. És a halhatatlan istenek a megmondhatói, hogy az Iroda mindig talált munkát az emberei számára.

McKie eltűnődött azon, hogy ő maga miféle szerepet játszik az értelmes lények ügyes-bajos dolgaiban. Valaha, évszázadokkal korábban az értelmes lényeket, akik késztetést éreztek, hogy „jót tegyenek”, túszul ejtette a Kormányzat. Mit sem sejtve a gyászos következményekről, a jövő zűrzavaros bűncselekményeiről és megtorlásairól, minden akadályozó erőt és vörös vonalat eltávolítottak a Kormányzat útjából. A kormányzottak fölött álló, roppant hatalommal felruházott, hatalmas gépezet magasabb fokozatba kapcsolt, egyre nagyobb sebességgel mozgott. A Hatalom emberei törvényeket találtak ki és léptettek hatályba ugyanabban az órában. Pénzalapokat létesítettek és költöttek el alig két hét leforgása alatt. A legvalószínűtlenebb rendeltetésű hivatalok születtek, és burjánzottak el, mint valami őrült gombafaj.

A Kormányzat egy kormányos nélküli, irdatlanul óriási, pusztító kerékké vált, amely olyan eszeveszett sebességgel forgott, hogy mindenütt káoszt teremtett, ahová csak elért.

Néhány tucat értelmes lény végső elkeseredésében kitalálta a Szabotázs Alakulatot, hogy megfékezzék ezt a kereket. Sor került némi vérontásra, és más, különféle intenzitású erőszakos cselekményre, de a kerék valóban lelassult. Az idők folyamán az Alakulat Irodává változott, és kialakult a manapság ismert arculata: egy, a saját entrópiájának folyosóin haladó szervezet, egy csapatra való értelmes lény, akik inkább folyamodnak titkosszolgálati módszerekhez, semmint erőszakhoz – de ha a szükség úgy hozza, az erőszaktól sem riadnak vissza.

McKie-től jobbra félresiklott az iroda egyik ajtaja. A székkutyája nyomban mozdulatlanná vált. Furuneo lépett be, közben gondosan hátrasimított néhány elszabadult, őszes fürtöt a bal füle mögött. Keményen összepréselte széles száját, amitől megkeseredettnek tűnt.

– Hamar ideért – állapította meg, azzal McKie elé küldte az egyik szabad széket, és helyet foglalt a vendégével szemben.

– Biztonságos ez a hely? – kérdezte a szabotőr, és arra a falra sandított, ahonnan a Cs’szem az imént kiköpte őt. A dimenzióajtó már eltűnt onnan.

– Leküldtem az ajtót az alagsorba a saját csövén keresztül. Ez az iroda annyira biztonságos, amennyire csak lehetséges – felelte Furuneo, majd hátradőlt a székén, és magyarázatot várva pislogott a szabotőrre.

– Az a strandlabda még most is odalent van? – kérdezte McKie a falon túl derengő, távoli tenger felé biccentve.

– Az embereim parancsba kapták, hogy azonnal értesítsenek, ha történik valami – válaszolta Furuneo. – Ahogy már mondtam, a hullámok sodorták partra. Beágyazta magát egy lapos sziklába, és azóta meg sem moccant.

– Beágyazta magát?

– Igen, úgy fest.

– Láttak arra utaló nyomot, hogy van benne valaki?

– Az égvilágon semmit – felelte Furuneo. – A labda kissé… megviseltnek tűnik. A felszínén van néhány horpadás, meg egy-két hosszú karcolás. Mondja, mi ez az egész?

– Gondolom, hallott már Mliss Abnethéről? – kérdezett vissza McKie.

– Ki nem hallott róla?

– Nemrégiben a milliárdjainak egy részéből felbérelt egy kalebánt.

– Felbérelt egy… – Furuneo hitetlenkedve csóválgatta a fejét. – Nem is tudtam, hogy ez lehetséges.

– Senki sem tudta – közölte a szabotőr.

– Olvastam a maxiriadót – folytatta Furuneo. – Sehol sem szerepelt benne, hogy Abnethe is belekeveredett az ügybe.

– A hölgy odáig van a korbácsolásért.

– Úgy tudtam, kezeltük már valami hasonló miatt.

– Igen, de azzal nem irtottuk ki a probléma gyökerét. Csak annyit értünk el nála, hogy nem bírja elviselni egy értelmes lény szenvedésének látványát.

– Szóval?

– Megoldásként felbérelt egy kalebánt.

– Áldozatnak! – kiáltotta Furuneo.

McKie látta, hogy a planetáris ügynök végre kezdi megérteni a helyzetet. Valaki egyszer azt mondta: az a baj a kalebánokkal, hogy nem öltenek felismerhető alakot – ami természetesen igaz is. Ha valaki el tud képzelni egy valóságot, egy élőlényt, amelynek jelenlétét nem lehet letagadni, de amelyre elég egyetlen pillantást vetni, hogy az agy látóközpontja összezavarodjon – hát akkor az illető el tud képzelni egy kalebánt.

„A kalebánok bedeszkázott ablakok, melyek az örökkévalóságra nyílnak”, ahogyan azt Masarard, a költő írta.

Amikor annak idején a kalebánok megjelentek, McKie részt vett az Iroda valamennyi, róluk szóló előadásán és eligazításán. Most megpróbálta felidézni magában az egyik anyagot. Erre késztette az a szűnni nem akaró érzés, hogy tartalmazott valamit, ami segíthet megoldani a jelenlegi problémát. A „kommunikációs nehézségek szorult helyzetben” nevezetű részhez volt valami köze. Hiába erőlködött, nem tudta felidézni ezt a részt. Különös, gondolta. Mintha a kalebánok foszladozó kivetülése olyan hatást gyakorolna az értelmes lények emlékezetére, mint amilyet a látásukra.

Ebből fakadt a valódi forrása annak, hogy az értelmes teremtmények folyton kellemetlenül érezték magukat a kalebánok miatt. Az általuk készített tárgyak valósak, kézzel foghatóak voltak – a Cs’szem-kulcsok, a jókora strandlabdák, amelyekben állítólag éltek –, de még soha senki sem látott igazi kalebánt.

A vele szemben ülő, alacsony, kövér gnómot figyelve Furuneónak átvillant az agyán a gonosz pletyka, amely szerint McKie már a születése előtt is a SzabotázsIrodánál dolgozott.

– Szóval, Abnethe felbérelt egy bűnbakot, mi? – kérdezte végül.

– Igen, valami ilyesmiről szól a dal.

– A maxiriadóban szó esik halálról, őrületről…

– Minden embere bevette a dühítőt? – kérdezte hirtelen McKie.

– Vettem az adást, McKie!

– Helyes. Úgy tűnik, a harag némi védelmet nyújt.

– Egészen pontosan mi folyik itt? – érdeklődött Furuneo.

– A kalebánok… egyszerűen csak eltűnnek – felelte McKie. – És valahányszor elillan valamelyik, elég sokan meghalnak… és más, kellemetlen hatások is kísérik ezeket az eltűnéseket. Testi és szellemi bénulások, őrület…

Furuneo kinézett a messzeségben szürkéllő tengerre, és nem tette fel a következő kérdését.

McKie megvonta a vállát, és kijelentette:

– Mindenképpen vetnünk kell rá egy pillantást. A pokolba az egésszel! A maga hívásáig azt hittük, hogy már csak egyetlen kalebán maradt a világegyetemben. Az, amelyiket Abnethe felbérelte.

– Hogyan akarja intézni ezt az ügyet?

– Látja, ez egy jó kérdés – dünnyögte McKie.

– Szóval, Abnethe szert tett egy kalebánra – összegezte Furuneo. – Erre nézve van már magyarázat?

– Még nem tudtam kikérdezni a nőt – válaszolta McKie. – Nem tudjuk, hogy hol rejtőzik. És azt sem, hogy hová rejtette a kalebánt.

– Nem is tudom… – Furuneo nagyokat pislogott. – A Cordiality eléggé isten háta mögötti hely.

– Nekem is éppen ez jár a fejemben. Azt állítja, hogy a labda rossz állapotban van?

– Így igaz. Furcsa, nem?

– Ebben az ügyben bőven akad furcsaság – felelte McKie.

– Úgy hallottam, hogy a kalebánok sosem távolodnak messzire a labdájuktól – vetette fel Furuneo. – És hogy szeretnek víz közelében táborozni.

– Hogyan próbált kapcsolatot teremteni vele?

– Végigcsináltam a standard eljárásokat – válaszolta a planetáris ügynök. – Hogy derült ki, hogy Abnethe felbérelt egy kalebánt?

– Abnethe eldicsekedett egy barátjának, aki eldicsekedett egy barátjának, és így tovább és így tovább. Ráadásul az egyik kalebán az eltűnése előtt elejtett egy célzást.

– Mennyire valószínű, hogy az eltűnések meg az összes többi összefügg egymással?

– Menjünk, kopogjunk be azon a labdán, és derítsük ki – válaszolta McKie.

A nyelv egyfajta kód, amely az adott nyelvet kifejlesztő faj életritmusától függ. Ha nem veszed fel azt a ritmust, a kód értelmezhetetlen marad számodra.

SZABIR-KÉZIKÖNYV

McKie legutóbbi exneje hamar megtanulta utálni a SzabotázsIrodát. „Vedd már észre, hogy kihasználnak téged!” – vágta mindig a férfi fejéhez.

A szabotőr már annak idején is sokat töprengett ezen, és arra jutott, talán éppen ezért használt ki ő maga is oly könnyűszerrel másokat. A nőnek természetesen igaza volt.

McKie most is a volt feleségének szavain tűnődött, mialatt Furuneo társaságában a partvidék felé száguldott egy földikocsiban. Feltette magának a kérdést: ezúttal vajon hogyan használnak ki? Eltekintve annak esélyétől, hogy valamiféle áldozatnak ajánlották fel, számtalan lehetőséget látott maga előtt. Vajon a törvénykezésben való jártasságára támadt szükségük? Vagy a fajok közti kapcsolatok terén alkalmazott szokatlan módszerei miatt kapta ezt a megbízást? Nyilvánvalónak tűnt, hogy valamiféle hivatalos szabotázst remélnek tőle – de vajon mifélét? Miért nem látták el minden részletre kiterjedő utasításokkal az üggyel kapcsolatban?

„Keresse meg, és lépjen kapcsolatba azzal a kalebánnal, amelyet Madame Mliss Abnethe felbérelt, vagy pedig keressen egy másik, értelmes kapcsolatra alkalmas kalebánt, és hajtson végre megfelelő akciót.”

Megfelelő akciót?

McKie megcsóválta a fejét.

– Miért éppen magát szemelték ki erre a melóra? – érdeklődött Furuneo.

– Mert tudják, hogyan használhatnak ki engem – válaszolta a szabotőr.

Az egyik testőr által vezetett földikocsi bevett egy éles kanyart, az utasok pedig a szélvédőn át megpillantották a hosszan elnyúló partszakaszt. Valami megcsillant a távolban, a fekete lávafolyások között, és McKie észrevette, hogy két repülőgép lebeg a sziklák felett.

– Az lesz az? – kérdezte.

– Igen.

– Helyi idő szerint hol tartunk?

– Körülbelül két és fél óra van hátra a napnyugtáig – válaszolta Furuneo, helyesen értelmezve McKie aggodalmait. – A dühítő megvéd minket, ha valóban van egy kalebán abban a golyóban, amely esetleg úgy dönt, hogy… eltűnik?

– Szívből remélem – dörmögte McKie. – Miért nem légi járművel jöttünk?

– Az itteniek megszokták, hogy földikocsival közlekedek, kivéve, ha hivatalos ügyben járok, és sietnem kell.

– Úgy érti, még senki sem tud a labdáról?

– Csak ennek a szakasznak a parti őrei. Ők pedig rajta vannak a fizetési listámon.

– Látom, szorosan kézben tartja itt a dolgokat – állapította meg McKie. – Nem fél attól, hogy túlontúl hatékonnyá válik?

– Mindent megteszek, ami tőlem telik – válaszolta a planetáris ügynök, azzal megveregette a sofőr vállát.

A jármű egy kiugró szikla pereménél állt meg, ahonnan remek kilátás nyílt a partra, pontosan arra a rég megszilárdult lávafolyásra, amelyen a kalebán labda nyugodott.

– Tudja, egyre csak azon tűnődök, hogy valóban tudjuk-e, mik ezek az óriási strandlabdák – jegyezte meg Furuneo.

– Az otthonuk – morogta McKie.

– Hát, mindenki ezt mondja…

Furuneo kiszállt a járműből. Jéghideg szél vágott végig rajta, amitől a csípője nyomban sajogni kezdett. A szabotőr felé fordult:

– Innen gyalog megyünk!

Mialatt a kiugró sziklákba kapaszkodva, meg-megcsúszva másztak felfelé a lávafolyás oldalában kanyargó keskeny ösvényen, McKie többször is hálát érzett, amiért gravihálót ültettek a bőre alá. Ha elesik az ösvényen, az eszköz olyannyira lefékezi az esését, hogy nem szenved komoly sérülést. A háló ugyanakkor nem óvhatta meg annak a becsapódásnak az erejétől, amelyet a szakadékba zuhanva élt volna át, és nem nyújtott semmiféle védelmet a csípős szél és a tajtékzáporok ellen.

Keservesen bánta, hogy nem hozott magával fejmodult.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen hideg lesz – dohogott Furuneo, mialatt felbicegett a lávapad tetejére. Intett a fölöttük szálló légikocsiknak. Válaszképpen az egyik megbillentette a szárnyát, majd tovább rótta köreit a labda felett.

Furuneo nekivágott a lávapadnak, McKie pedig a nyomába szegődött. Átugrott egy terjedelmes pocsolyán, majd pislantott néhányat, és lehajtotta a fejét, hogy legalább az arcát védje a levegőben szálló vízpermet elől. Itt már olyan erősen hallatszott a partot ostromló hullámok morajlása, hogy kiabálniuk kellett, máskülönben nem értették volna egymás szavait.

– Látja? – kurjantotta Furuneo. – Úgy tűnik, kapott egy-két jókora ütést!

– Ezek a golyók elvileg elpusztíthatatlanok! – harsogta McKie.

A labda átmérője nagyjából hat méter lehetett. Szilárdan ült a lávapadon, az alsó részéből legalább félméternyi egy mélyedésben lapult, amit mintha maga számára olvasztott volna a sziklába.

McKie a labda szélvédett oldalához sietett, közben az utolsó néhány méteren megelőzte Furuneót. Aztán csak ácsorgott ott, és mindkét kezét zsebre vágva didergett. Reményeivel ellentétben a labda gömbölyű felszíne mégsem állta el a szél útját.

– Nagyobb, mint vártam – morfondírozott, mikor a planetáris ügynök odaért hozzá.

– Ez az első, amit közelről lát? – kérdezte Furuneo.

– Aha.

McKie végigjáratta a tekintetét a tárgyon. A fémszínű, opálos felszínt dudorok és rovátkák tarkították, amelyek helyenként mintha szabályos mintázatot alkottak volna. Szenzorok volnának? Vagy a jó ég tudja, miféle irányítóeszközök? Közvetlenül előtte repedéshez hasonló vonal sötétlett, amely egy ütközés emléke lehetett. Közvetlenül a felszín alatt futott, így amikor McKie próbaképpen végighúzta rajta a kezét, simának érezte a sérültnek tűnő felületet.

– És mi van, ha tévedtünk ezekkel az izékkel kapcsolatban? – vetette fel Furuneo.

– Hogyan?

– Mi van, ha valójában nem is a kalebánok otthonai?

– Nem tudom – felelte McKie, aztán megkérdezte: – Na, hogy is volt a kiképzésen?

– Keress egy bütykös kitüremkedést, azon kell kopognod – idézte az előírást a planetáris ügynök, majd hozzátette: – Ezzel már próbálkoztunk. Van egy ilyen ott, egy kicsit balra.

McKie arrafelé oldalazott, közben az újabb rázúduló vízpermettől szinte bőrig ázott. A hidegtől remegve kinyújtotta a kezét, és megkopogtatta a Furuneo által említett kiálló részt.

Nem történt semmi.

– Ahány tájékoztatón részt vettem, mindenütt azt mondták, hogy a labdákon van valahol egy ajtó – morogta a szabotőr.

– Azt viszont nem mondták, hogy az az ajtó mindig megnyílik, ha valaki bekopog rajta – mutatott rá Furuneo.

McKie továbbhaladt a labda körül, és miután talált egy újabb bütykös kitüremkedést, azon is kopogtatott.

Ezúttal sem történt az égvilágon semmi.

– Igen, ott is próbálkoztunk már – jegyezte meg Furuneo.

– Átkozottul hülyének érzem magam – dohogott McKie.

– Talán nincs itthon senki – vélte Furuneo.

– Távirányítású egység lenne?

– Vagy kiköltöztek belőle. Egy elhagyott ház.

McKie rámutatott egy körülbelül egy méter hosszú, zöld csíkra a labda szél felőli oldalán.

– Az ott mi?

Furuneo behúzta a nyakát, hogy ne érje az arcát a szél és a permet, majd szemügyre vette a vonalat.

– Nem emlékszem rá, hogy láttam volna.

– Bárcsak többet tudnánk ezekről az átkozott golyókról – mordult fel McKie.

– Talán az a baj, hogy túl halkan kopogunk – válaszolta Furuneo.

McKie csücsörítve latolgatta a felvetést. Hamarosan előásta a szerszámkészletét, amelyből egy alacsony hatásfokú robbanótöltetet vett elő.

– Menjen vissza a másik oldalra! – szólt rá az ügynökre.

– Biztos benne, hogy ezzel kell próbálkoznia? – kérdezte Furuneo.

– Kicsit sem.

– Hát, jó… – Furuneo vállat vont, és visszavonult a labda másik oldalára.

McKie a zöld vonalra tapasztotta a robbanóanyagcsíkot, hozzáerősített egy időzítőt, majd sietve csatlakozott a planetáris ügynökhöz.

Kisvártatva tompa dörrenés hallatszott, amelyet majdnem teljesen elnyomott a hullámverés lármája.

McKie feszülten várakozott, közben azon töprengett: mihez kezdünk, ha a kalebán feldühödik, és előránt egy olyan fegyvert, amelyről még csak nem is hallottunk? Végül visszaugrált a labda szél felőli oldalára.

Ovális nyílás tátongott a zöld vonal felett, mintha egy jókora dugó beszívódott volna a labdába.

– Azt hiszem, sikerült megnyomnia a megfelelő gombot – állapította meg elégedetten Furuneo.

McKie elfojtotta ingerültségét, amelyről tudta, hogy elsősorban a dühítő hatása, és így szólt:

– Aha! Na, tartson bakot!

Mindeközben megállapította, hogy a planetáris ügynök tökéletesen ellenőrzése alatt tartotta a drogra adott reakcióit.