Emy Dust

Book Dreams Kiadó, 2020

Emy Dust -Sötét játszmák

©Emy Dust 2020 ©Book Dreams Kiadó

Szerkesztő:

Book Dreams Kiadó

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 978-615-6155-59-7

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában -akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást -nem sokszorosítható

Kizárólag 18 éven felülieknek!

Ha pénz van a kezedben, hatalmad van.

Ha mellé fegyvered is van, rettegnek tőled.

Ha mered használni a kibaszott fegyvert,

te lehetsz a kibaszott király.

Felnéznek rád.

Prológus

Wes

A z ajtó kicsapódott, amit erős léptek követtek. Tudtam, mi következik. Ugyanaz, ami majdnem minden este. Vártam, hogy anyám felsikít, mindig az követi apám otromba lépteit. Megint a kocsmában volt, nincs olyan perc, hogy józan lenne. Feszülten ültem a fotelban és az ajtót figyeltem. Lelassult az idő, a levegő nehéz volt a várakozásban. Ha nem anyám, akkor én leszek soron ma este. Számtalanszor kaptam már tőle. Kíméletlen gyűlölettel vert mindig össze.

Mély csend lepte el a házat, csak a saját akadozó lélegzetemet hallottam. Borzongató hideg futott végig a gerincemen, úgy éreztem, megállt a vér az ereimben. Magam előtt láttam, ahogy az a szemét felbőszülve lesújt vaskos kezével anyámra. Nem egyszer néztem végig tétlenül, még a földön is rugdosta. Néhány alkalommal próbáltam megállítani, de olyankor napokig kóvályogtam a veréstől, amit kaptam. Anyám megtiltotta, hogy beleavatkozzak, én pedig ígéretet tettem, mert láttam az megnyugtatja.

Túl kicsi voltam, hogy legyőzzem apámat, de számtalanszor megfogadtam, hogy egy nap az összes mocskos tettét visszakapja.

Nem tudtam tovább tétlenül ülni. Súlyos nyomasztó csend ülte meg a levegőt.

-Gyere Peter, kimegyünk -nyújtottam a kezem az öcsém felé. Nekem kellett vigyázni az alig kétéves tesómra. Az apám beszámíthatatlan volt, anyám pedig, amikor a sérüléseitől talpra tudott állni, dolgozott.

Engedelmesen felállt az egyetlen játéka mellől, ami egy matchbox volt. A közeli áruházból csentem el néhány konzervvel együtt. Csillogó szemekkel nézett rám, amikor odaadtam, és abban a pillanatban ő volt a világ legboldogabb kölyke. Azóta minden percben a kezében fogta, még a fürdéshez is magával vitte. Meglepődtem, hogy most nem vette fel. Otthagyta a földön és megfogta a kezemet. Ki akartam vinni őt a kertbe, mint máskor, hogy ne hallja azt a szennyet, amit az apám művel. Osontunk a néma csendben. Hiába az otthonunk a lepusztult ház, minden helyisége rideg volt, amit legszívesebben elkerül az ember.

Peter reszketve, két kézzel kapaszkodott belém, a konyhától néhány lépésre. Megálltam, és mély levegőt vettem. Neki én jelentettem a biztonságot, többször jött hozzám vigaszért, mint anyánkhoz. Nem azért, mert anyám nem szerette. Peter rettegett apámtól. Annyira félt tőle, hogy nem mert közel menni az anyjához, mert tudta, hogy attól az öreg őrjöngeni fog.

Éreztem, hogy valami nagyon nincs rendben. Túl nagy volt a csend, félelmet ébresztett bennem is. Tettünk néhány lépést a konyha felé, hogy megnézzük őket. Amikor beléptünk a helyiségbe megállt az idő, a látványtól teljesen ledermedtem. Apám a konyhakövön térdelt, fejét lehajtotta és mindkét kezét a földre ejtette. Anyám pedig vérben feküdt előtte. Hirtelen nem fogtam fel mit látok. Minden hang megszűnt körülöttem. Legfeljebb valamelyik horrorfilmre emlékeztetett a helyzet, amit nekem meg sem szabadott néznem. Csak akkor tértem vissza a ködös dermedtségből, amikor az öcsém sírva üvöltött fel mellettem. Elengedtem Peter kezét, és az anyámhoz rohantam. Halk, hörgő lélegzete nem volt túl biztató.

-Anya! -ráztam meg, hogy magához térjen. Világoskék ingét átitta vörösen csillogó vére. A karján vágások éktelenkedtek, a szeme eltűnt duzzadt szemhéja alatt, tudtam, apám öklének a következménye. Közelebb hajoltam hozzá, de Peter fájdalmas sírása elnyomott minden hangot.

Apám mordult egyet és felállt mellőlem. Nem törődtem vele, anyám gyomrára szorítottam mindkét kezem, hogy megállítsam a szüntelenül bugyogó vérzést.

-Anya! Rendbe fogsz jönni -ziháltam felette. A száján vékony csíkban utat tört a vér. A tenyerem elsüllyedt a forró masszában. Megpillantottam anyám teste mellett a földön heverő gyilkos kést.

A szemét, a legnagyobbat találta meg!

Éreztem, hogy a térdem alatt a nadrágom szivacsként itta be anyám vérét. Hiába ráztam, szólítottam, nem reagált. Üveges szemekkel meredt a mennyezetre, mikor egy utolsó könnycsepp csordult ki a szeméből, végigfolyt az arcán, és egy pillanat alatt elszállt belőle az élet. Tehetetlen voltam, semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy annak a rohadék apámnak kellene ott feküdnie, helyette. Felbőszülve kaptam fel a fejem, és akkor tűnt fel, hogy Peter ordítása helyett, apám erős hangja zengett.

- Kuss legyen, rohadt kölyök! - üvöltötte, miközben a nyakánál fogva szorította öcsémet a föld felett.

Ahogy ránéztem Peter ernyedt testére, tudtam, ha nem teszek valamit, vele is végez. Felkaptam az anyám vérében úszó gyilkos kést, és nekirohantam az öregnek. Gondolkodás nélkül döftem a hátába. Éreztem, ahogy a penge keresztülhasítja, de nem rettentem meg. Gyilkos harag ébredt bennem, amiért megölte az anyámat, és most az öcsémet vette célba. Éveket tűrtem, vagy annál is többet, de csak ennyire emlékeztem.

Peter a földre zuhant, de apám még két lábon állt, és a fájdalomtól hangosan üvöltött. Nem állhattam meg, ha abbahagyom végez velem. Kihúztam belőle a kést, és újra döftem. Még kétszer. Végül térdre esett, de a rohadék akkor sem halt meg, csak mozgásképtelen lett. Rohantam az öcsémhez, hogy felkapjam és elhúzzunk a mészárszékből, amiből én is bőven kivettem a részem. Késő volt. Peter sápadtan feküdt, bőre teljesen szürke lett, szeme lecsukódott, mintha csak elaludt volna csendesen.

-Pet! Ébredj! Elviszlek innen! -szorítottam magamhoz reszketve. Nem reagált. A kis teste elernyedt a karomban. Remegtem az aggodalomtól, de nem a tettem miatt, hanem Peterért. Tudtam, hogy nincs már remény, mégis az utolsó pillanatig hittem, míg tudatosult bennem; anyám után ment.

Tetőtől talpig véresen, fújtatva néztem vergődő apámat, akit még a halál is visszadobott. A pokolnak sem kellett. Nem akartam, hogy túlélje. Nem érdekelt, hogy mi lesz velem, nem érdekeltek a következmények, csak azt akartam, hogy a férfi, akinek részben az életemet köszönhetem, kínok között vérezzen el.

Nem érdemli meg, hogy éljen.

Újra felkaptam a kést és elvakult dühvel döftem. De ezúttal a szívébe. Nem tudott már védekezni, én pedig biztosra mentem. Minden egyes levegővételénél szúrtam, amíg az utolsó is elillant belőle.

Megöltem az apámat, és nem éreztem megbánást miatta. Élveztem, hogy a pokolra juttattam.

1.

Alessia

Szeretem, amikor együtt kijövünk a parkba. Ilyenkor apa és anya arca mindig ragyog az örömtől, miközben beszélgetünk, nevetünk és játszunk. Olyan ritkán van rá lehetőség, és nemcsak mi használjuk ki ezeket a pillanatokat az öcsémmel, Alexszel, hanem anyáék is. Mindent megtesznek értünk a kemény munka mellett. Rajongok értük, amikor együtt látom őket. Az ő párosuk lett a példaképem. Ha egyszer nagy leszek, olyan férjet szeretnék, mint apa, és olyan gyönyörű akarok lenni, mint anya. A legszebb nő, és a legjobb anya a világon.

-Less -szólít Alex a csúszda tetején állva.

Pár hete még felmászni sem mert, de apa segítségével és biztatásával, most büszkén áll az építményen. Alig hároméves, nincs olyan pillanat, hogy ne ragyogna a szeme a boldogságtól.

Felemelem a hüvelykujjam, hogy tovább bátorítsam.

-Apa, megyek -kiabálja.

Apa nyom egy puszit anya arcára, amit én ámulva nézek végig, és elindul a csúszda felé.

Boldogan figyelem, ahogy Alex felkészül, hogy lendületet vegyen, és minél gyorsabban leérjen a csőcsúszda aljára apa karjaiba. Aztán apa hirtelen megtorpan a zsebében megszólaló mobil hangjára. Nem szeretem az átkozott csipogást, tudom, hogy olyankor mindig sietve elrohan.

Most is ez lesz.

Haragosan összeszorítom a számat, majd egy pillanattal később anya megérinti a vállamat. Tudja, hogy ez mennyire bosszantó számomra.

A fülledt levegő furcsa módon feléled körülöttem, de minden más lelassul.

A hangok. A mozdulatok. A szívverésem.

Egy fekete furgon kanyarodik a látóterembe. Érzem, ahogy anya érintése a vállamon erősebb lesz. A testem reagál a belőle áradó feszültségre, a térdeim megremegnek. Mozdulni akarok a feltörő baljósló érzésre, de képtelen vagyok rá. A következő pillanatban két termetes fickó ugrik ki az autóból, kezükben fegyverrel. Fél szemmel látom, hogy Alex semmit nem érzékelve, nevetve elindul a csúszdán.

Egy tompa hang üti meg a fülem, szinte hallom a süvítést is, majd még egy követi, és a szüleim tehetetlenül rogynak a földre. Sikításra nyitom a számat, de az átkozott csomó eltorlaszol minden hangot a torkomban. A könnyeim jéggé dermednek a testemmel együtt. Csak a tekintetemmel tudom követni a körülöttem zajló eseményeket.

Az egyik fickó a csúszda elé lép és megragadja Alexet, abban a pillanatban, amikor hasra fordulva leérkezik. Apró teste eltűnik a férfi hóna alatt. Meg akarom akadályozni, még akkor is, ha túl kicsi vagyok, fel sem érek hozzájuk. Minden erőmet összeszedve végre megmozdul a karom, és a csomót kiköpve a torkomból, üvöltve szólítom az öcsémet.

-Alex! Ne vigyék el! -gördül ki az első könnycsepp a szememből.

A férfi az autónál álló társához rohan, és beteszi Alexet a hátsó ülésre, aki a rémülettől ordítva zokog és kétségbeesve kalimpál lehetetlen szabadulásáért.

Teszek egy próbát, hogy a testem megmozduljon. Miután sikerül előre lépnem, rohanni kezdek. Reményvesztetten kiabálok a fekete jármű után. Nincs esélyem, mégsem akarom feladni. Nem vihetik el az öcsémet.

-Segítség! Segítsen valaki! -sikítom, amennyire csak a tüdőm engedi, de senki nincs, aki meghallaná. Mintha az egész város vagy éppen a Föld, kihalt volna. A park, ami máskor megtelik sétáló családokkal, vagy sportoló fiatalokkal, most kong az ürességtől. Lihegve ordítok, nem tudom feladni. Hiszek benne, hogy utolérem az autót. A testem pár pillanattal ezelőtt nem engedett mozogni, most pedig arra ösztönöz, hogy ne álljak meg, rohanjak.

Végül kimerülve rogyok le, és kapkodom a fejem a földön fekvő szüleim, és a régen eltűnt furgon nyoma között.

Torkomban dobogó szívvel, rémülten ülök fel az ágyon, és a körülöttem lévő sötétségben keresem a magyarázatot a valóság és az álmom között. Percek telnek el, mire tudatosul bennem, hogy újabb rémálmom volt. Legalább tucatszor láttam már ugyanezt az álmot, és egyikben sem tettem semmit. Felemészt a tudat, hogy éjszaka sem tudok menekülni a tragédiától, ami a családommal történt. Arcomat a tenyerembe temetem és fáradtan végigsimítom. Képtelen vagyok újra lehunyni a szemem. Mindig megviselnek ezek az éjszakák. Egyedül maradtam annak ellenére, hogy a nagybátyám nevel a végzetes nap óta.

Kifordulok az ágy szélére és leteszem a lábam a földre. A hideg kő frissítően hat meztelen forró talpamra. Nincs teljesen sötét, a szobámban a földig érő vastag függönyöket szándékosan húzom félre a hatalmas ablakok előtt, minden éjszaka. Szeretem látni, amikor a Hold, halványkék színbe festi át a puccos, arannyal díszített mázat a falakon.

Nem szeretem a csillogást, nincs szükségem semmilyen luxusra. A velem egykorú lányok mindent megtennének, hogy megkapják azt a kényelmet, ami nekem biztosított. Én mégis eldobnám. Megfosztottak attól, amire vágytam. Sokat rágódtam kislányként azon, hogy engem miért hagytak ott. Miért tettek kivételt? A rengeteg átsírt éjszakát a lassan pergő idő mulasztotta el, de beleégett a szívembe az átkozott nap, amikor elvesztettem a családomat.

Nagybátyám a hatalmával kivívta New York tiszteletét abban a mocskos világban, amiben élünk. Pénz, drogok, fegyverek, illegális bevándorlás, erőszak. Ha ezt mind uralni tudod, te vagy New York kibaszott királya. Senki nincs, aki ezt el tudja venni Angelo Russotól. Megpróbálták, de azok valahol az óceán mélyén lesben álló cápák eledelei lettek. Legalábbis így képzeltem el. Soha senki nem került elő azok közül, akikben a nagybátyám halvány gyanút látott a hűtlenségre.

Nekem nem kell a luxus, nincs más célom, mint kivívni a tiszteletet és az elismerést. Lányként sokkal nehezebb dolgom van, de kizárt, hogy feladjam.

Megmutatom nekik, Alessia Russo is képes kiépíteni a saját birodalmát.

Felállok, megigazítom a vállamról lecsúszó felsőm pántját, és elindulok a tömör ajtó felé. Ha nem tudok aludni gyakran kiosonok, hogy éjszaka evésbe fojtva koptassam az álmomban megjelenő képeket. Feleslegesnek gondolom a cipőt, sokkal halkabb és gyorsabb vagyok a szőnyeggel borított padlón, mezítláb. Megteszem a szokásos utamat a konyha irányába, de mielőtt elérném, a nagybátyám erős hangja rázza fel a Könyvtár szobát. Szorosan a falhoz tapadok, hogy kihallgassam őket.

-Mit tudunk erről az emberről? -kérdezi erélyesen.

-A semmiből bukkant fel két éve. Folyamatosan szerzi meg a területeket, egyre közelebb a mi birodalmunkhoz -válaszol az ismeretlen hang, majd csend telepszik a falak közé.

-Ennyi? Mégis kinek dolgozol? -kiabálja a nagybátyám, majd az azt követő tompa puffanásból arra következtetek, hogy a férfi, nem úszta meg sérülés nélkül. -Ne kerülj a szemem elé, amíg nem deríted ki, hogy ki az a jött-ment, vagy a fejét nem hozod ide. Nem veszíthetünk el több területet. A családod életével játszol, nem lesz több esélyed -folytatja gyilkos dühvel a hangjában.

-Úgy lesz, uram -válaszolja a remegő bariton.

-Takarodj! -utasítja a nagybátyám.

Nem mozdulok. Azon kattogok, hogy valaki alaposan bekavart neki. Ezzel talán eljött az én időm, hogy bizonyítsak. Nem átlagos kislányos nevelést kaptam. Tizenkét évvel ezelőtt, tizenegy évesen veszítettem el a szüleimet. A halálukkal beléptem egy olyan világba, ami mocskosul kegyetlen. Ez lett számomra a normális. Nem volt túl sok barátom. Míg mások rózsaszínben pompázó születésnapot tartottak vagy órákat töltöttek a játszótéren, én megtanultam hogyan használjam a fegyvert vagy védjem meg magam közelharcban. Eleinte kételkedtem, hogy képes leszek rá, és a nagybátyám által kiszabott szabályokat be tudom tartani, de nem volt más választásom. Végül ez lett az életem.

Nagyot nyelek, igyekszem a leghalkabban kifújni a mellkasomba rekedt levegőt. A fejemben ezernyi kérdés kavarog, de egy hang folyamatosan ugyanazt mantrázza.

Eljött a te időd!

Többször próbáltam rávenni Angelot, hogy engedje meg, én is csatlakozzak az embereihez, de mindig határozottan elutasított. Ha nem is szálltam vele vitába, nem mondtam le róla. Tizenkét év után sem hagy nyugodni a gondolat, hogy miért ölték meg a szüleimet, kik és miért vitték el az öcsémet. Hittem abban, hogy életben van. Legalább ő megmaradt nekem, valahol. Ez tartotta bennem a lelket kislányként és sok év után, most is. Minden este vártam, hogy egyszer csak begurul az autó a ház elé és Alex csillogó szemekkel ugrik ki, majd rohan felém.

De Angelo nagybátyám nem hozta őt vissza, elmondása szerint, sehol nem találták. Már régen meghalt.

Csendes léptekkel tovább sétálok a konyhába, kinyitom a szürke hűtőt, és megmarkolom az üveget, hogy innivalót öntsek magamnak. A polcról leveszem a poharat, és teleöntöm a friss narancslével.

-Nem kellene ilyenkor még ébren lenned -szólal meg szigorúan a nagybátyám. Az ijedtségtől megugrok és lecsapom az üvegpoharat a pultra.

-Szomjas voltam -fordulok a rideg férfi felé.

-Már mondtam, szólj a cselédnek! Nem szerencsés késő éjszaka a házban járkálnod -közli komor arccal, mintha meg akarna félemlíteni. Tudom, hogy a mocskos ügyeitől akar távol tartani. Ne lássak, ne halljak csak létezzek, és az akarata szerint éljek.

Nem válaszolok, de feszült arcát látva, nem is várja. Legfeljebb azt, hogy teljesítsem a parancsot. Ez eddig sem volt az erősségem.

Angelo megfordul, hogy elhagyja a helyiséget. Késztetést érzek, hogy újra megpróbáljam meggyőzni, vegyen be a csapatba, ahonnan kiépíthetem a saját területem. Úgy van esélyem nem csak megszabadulni ettől az átkozott kalitkától, hanem a szüleim gyilkosát megtalálni, és az öcsémet felkutatni.

-Hallottam a beszélgetést. Én megtalálom azt a férfit! -lépek utána, de megtartom tőle a tisztes távolságot. Annak ellenére, hogy ismerem, kiszámíthatatlannak tartom. Tudom, hogy képes bármire.

Kijelentésemre megtorpan, de nem fordul meg.

-Ezt már lezártuk! -morogja rekedtes hangon.

-Te zártad le, bácsikám. Én nem adom fel. Már felnőttem, huszonnégy éves vagyok. Tudok segíteni!

-Ez az én területem, az én szabályaim! -fordul felém. -Soha nem éred el, hogy tiszteljenek. Egy nőnek a háttérben van a helye a mi világunkban! -vágja hozzám mérgesen a már korábban is hallott szavakat. Az arcán egyértelműen látszik a düh. Megfáradt, elnyúlt bőre rezeg az idegességtől.

-Csakhogy én nem fogok soha olyan nő lenni, aki tétlenül üldögél -fonom össze dacosan a karomat a mellkasom előtt.

-A háttérben fogod támogatni a férjedet! -Szavai kemények, a hangja határozott. -Menj és feküdj le! Néhány héten belül fontos feladatod lesz. Azzal segítesz a legjobban a családunknak.

-Mégis milyen feladat? -kérdezem értetlenül.

-Egyezséget kötöttem. Férjhez fogsz menni! -jelenti ki.

Pillanatok alatt illan el az összes levegő körülöttem, fullasztó szorítás tör az életemre a hallottaktól, de a méreg nem hagy cserben ezúttal sem.

-Nem megyek férjhez!

-Ezt már eldöntöttem!

-Nem teheted, nekem is van beleszólásom!

-A családunknak szüksége van a jó kapcsolatokra! Ez itt mind -emeli fel a karját, és büszkén mutat körbe -évtizedek munkája. Nem hagyom, hogy kárba vesszen a makacsságod miatt!

-Az apám soha nem tenné ezt! -vágom hozzá tiszteletlenül.

-Csakhogy az apád már nincs itt! Nekem kell gondoskodnom rólad, és a jövőnkről!

-Az nem gondoskodás, hogy eladsz a még nagyobb hatalomért! -emelem fel a hangom.

-Alessia Russo! -koppantja arannyal futtatott botját a földhöz.

-Meg kell találnom az öcsémet! -állok kitartóan szembe vele.

-Mikor fogod fel végre, hogy az öcséd halott, és te soha nem nyersz meg magadnak semmilyen területet? Azt hittem, már rég letettél erről!

Amire a leginkább büszke voltam, az a kitartásom. Nem adom fel egykönnyen. Még akkor sem, ha tudom, semmi esélyem.

-Hagyd, hogy bebizonyítsam! Ha ennyire biztos vagy a bukásomban, nincs miért aggódnod. Ha nem sikerül, önként megyek a kiválasztott férfihoz feleségül, hogy még szilárdabb hatalmad legyen! -teszek ígéretet. Nem gondolom át alaposan a magabiztosságom miatt, pedig tisztában vagyok vele, hogy ha nem tartom be, azt a véremmel fizetem majd meg.

-Az életedbe is kerülhet a próbálkozásod, azt pedig nem kockáztatom!

-Rendben, akkor kérek magam mellé valakit, így még felügyelet alatt is leszek. Nincs miért aggódnod -vonom meg a vállam könnyedén.

Összeszűkült szemekkel mered az arcomra. Feszülten várom az ítéletet. A torkom remeg az idegességtől. Talán megfontolja az ajánlatomat és ezúttal enged.

-Három hónapot kapsz!

Wes

17 évvel korábban…

Az utca a menedéket jelentette számomra, minden veszélyével, zordságával és foszlányokban ért örömökkel.

Nem volt más választásom azt követően, hogy elvesztettem a családom. Kölyökként rettegtem, hogy bezárnak egy sötét, bűzös cellába. Valójában fogalmam sem volt, hogy milyen lehet, csak tudtam, hogy nincs annál rosszabb. Ha azt nézzük, alaposan rászolgáltam a legszigorúbb büntetésre, még akkor is, ha a düh, a fájdalom és az őrjöngő bosszú vezérelt.

A legszörnyűbb, hogy a bűntudat halvány jelét sem éreztem azért, amit apámmal tettem. Mintha a bűnnek nem lett volna gyökere, hogy kinőjön bennem. Minden pillanata a retinámba égett annak az estének. Apám elkorcsosult perceiben, messze a tudatától, kivégezte az anyámat és az öcsémet.

Vége lett volna valaha a mindennapi szenvedésnek, ha másképp alakul az az este? Kizárt!

Anyám túl gyenge volt, hogy lelépjen, mi pedig Peterrel nem értük volna meg a felnőtt létet. Akkor éreztem utoljára fájdalmat, a szívem majd' széthasadt a gyötrelmes érzéstől. A legfontosabb embereket veszítettem el a mocskos apám miatt.

Nem menekültem messze, a szomszéd háztetőről néztem végig, ahogy elvitték a három holttestet. Talán egy arra járó értesítette a rendőrséget vagy éppen valamelyik szomszéd. Az már lényegtelen volt számomra, de semmiképp nem kerülhettem a jard közelébe. Tudtam, hogy keresni fognak, de volt egy nagy előnyöm velük szemben; Ismertem a környék összes apró zugát.

Napokig a ruhámra száradt vérrel bujkáltam a sikátorok, csatornák réseiben. Esténként merészkedtem ki, hogy ennivalót lopjak a közeli pékségből vagy egy távolabbi boltból, ahol nem ismerhettek, még csak látásból sem. Ez így ment hetekig. Az első napok kibaszott rosszak voltak. Mocskosan, éhesen kóvályogni nem éppen felemelő. Aztán kezdtem feltalálni magam. Nem volt értelme az életemnek, én mégis küzdöttem napról napra, hogy levegőt vegyek.

A szervezetem hozzászokott a nélkülözéshez. Az utcai élet előtt volt fedél a fejem felett és anyám gondoskodott róla, hogy ne éhezzünk Peterrel. Nem kaptunk többfogásos luxus menüt, mint amit a ficsúrok ettek minden délben a puccos étteremben. Csak kívülről láttam az elégedetten jóllakott arcokat. Bármit megtettem volna egy falatért, helyette nagyokat nyeltem. Harag és düh borította az elmémet, amiért éheztem és egy mocskos utcagyerek lett belőlem.

Kerültem az embereket, azok pedig megvetően pillantottak rám még a sűrű sötét éjszakában is. Nem lettem más, mint egy szakadt, mocskos kölyök, akit nagy ívben kikerültek vagy akin könnyedén keresztül léptek.

Ha sokáig rád húznak valamit, egy idő után azzá válsz. Ez velem sem volt másképp. Napok teltek el, és nem volt elég az a minimális kaja, amit el tudtam csenni. Egyre többet akartam, mert egyre éhesebb voltam. Irigykedve néztem, hogy másoknak meg van mindenük, nekem pedig semmi.

Az egyetlen erőszak az életemben apám miatt adódott. Soha nem kerültem összetűzésbe senkivel. Nem volt elvem az erőszak, mindent csak azért tettem, hogy Peter enni tudjon. De már ő sincs. Magamért kellett küzdenem. A kitartásom és az elhatározásom pedig elég volt, hogy életben maradjak.

Csontig hatoló fagyra ébredtem. Reszketve húztam össze magam. Még mindig ugyanabban a ruhába voltam, amiben elszöktem otthonról. Véget akartam vetni a kínzó éhségnek, nem akartam érezni az elviselhetetlen hideget.

Elindultam a bűzös, szűk sikátorból a belváros felé. Megelégeltem az állandó éjszakai kóborlást. A város sokkal élénkebb volt nappal. Mindenki sietett valahová, munkába vagy a teendőit intézni. Nekem egy dolgom volt; életben maradni.

Hosszú órákon át csak figyeltem az embereket. Nem kellett elhúzódnom, kikerültek. A gyomrom hangosan korgott, de az utca zaja elnyomta a morajlást. Csak én hallottam és éreztem. Percről percre felvértezett a kínzó, gyötrelmes éhezés. Szereznem kellett ételt vagy egy kis pénzt.

Nem gondolkodtam, csak kinéztem egy éppen arra járó nőt. Jómódúnak tűnt, mintha frissen lépett volna ki a fodrász szalonból. Büszkén, felemelt fejjel sétált, hosszú szövetkabátjából kivillant vékony lába, fekete lakkozott cipője fényesen csillogott, a vállán egy márkás táska lógott.

Utána fordultam, majd lassú tempóban követni kezdtem. Figyeltem a mellettem elhaladó embereket, de tudomást sem vettek rólam. Meg akartam szerezni a táskát.

Ha csak néhány dollár van a nőnél, az már elég arra, hogy jól lakjak.

A nő elmélyedve egy-egy kirakatnál szigorú arccal bámulta a portékákat. Volt, hogy be is ment az adott üzletbe.

Ha így folytatja, egy fillér sem marad nála, a tervemnek pedig annyi -morogtam.

Nem adtam fel. Kitartóan követtem egészen a Manhattan Parkig, ahol elővette a telefonját, leült egy padra, és önfeledt beszélgetésbe kezdett. Több méterről, egy fa mögül lestem a maga mellé tett táskát. Meg kellett szereznem. Hosszú percekig csak toporogtam, miközben egyre fogyott az időm. Néhányszor nekiindultam, majd visszafordultam. Aztán a gyomromban feléledő morgó figyelmeztető hang után, nem álltam meg. Lazán a pad mögé léptem, egy hirtelen mozdulattal elemeltem a táskát, és minden energiámat összeszedve rohantam.

Hallottam a mögöttem felordító nőt, talán még futott is utánam valaki, de csak a menekülésre összpontosítottam. Az volt a legfontosabb, hogy eltűnjek az emberek szeme elől. Csak másodpercek kérdése, míg megfogalmazódik bennük a kérdés: Mit keres a koszos kölyöknél egy márkás táska?

Feltűnőbb, mint üres kézzel, szakadt ruhában járkálni.

Sikerült behúzódnom egy eldugott sikátorba, és kapkodva kezdtem kutatni a táskában. A gondosan összehajtogatott papírok mellett, parfüm, rúzs és számomra értéktelen kacatok voltak. Mikor megtaláltam a tárcáját, mindent eldobtam. A hidegtől reszketve nyitottam ki, és markoltam fel a bankjegyeket, némi aprót és újra rohanni kezdtem, de sokkal nagyobb kedvvel.

Nem tudtam, hogy mennyi pénz volt a kezemben, csak a megszokott helyemen álltam meg, ahol minden egyes éjszaka meghúztam magam. Ott éreztem biztonságosnak.

-Kétszáz dollár -ámultam az összegen.

Sokkal kevesebbre számítottam. Kétszáz dollárral a zsebemben, úgy éreztem, enyém egész Manhattan.

Én dolgoztam meg érte, és senki sem veheti el tőlem.

2.

Alessia

Két hónappal később…

-Úgy futsz, mint egy lány! -lihegem a térdemre támaszkodva Jeremynek.

-Nem a futásom miatt kerültem be a skorpiók közé -vigyorog gúnyosan. -Nem kellene túlpörögnöd, kevés rá az esély, hogy benyalják mennyire kemény vagy Al.

-Tökéletes tervem van! -vágom rá a hitet-lenkedésére.

Nem hátrálok meg, be kell bizonyítanom, hogy a nagybátyám téved. Évek óta figyeltem, már amennyit engedett belelátni a sötét ügyeibe. Akkor sem tétlenkedtem, amikor elzárt előlem minden infót. Mindig van egy apró rés, az információk pedig szeretnek kisurranni néhány bankjegyért.

-Fogalmad sincs, mibe mászol bele -csóválja kivörösödött fejét. -Nem is értem, miért engedte meg a nagybátyád.

A saját terveim mellett, teljesítenem kell Angelonak tett ígéretemet is, hogy megállítom Skorpiót, különben fejet kell hajtanom az akarata előtt.

-Kiépítem a Russo nevet az Ő területén is. Beférkőzőm közéjük, és meggyengítem a rohadékokat. -Jeremy hangosan felröhög. -Hé, neked lassan egy éve nem sikerült rájönnöd, hogyan kellene visszaszorítani őket! -orrolom le.

-Tudod, miért hívja magát Skorpiónak? -kérdezi Jeremy.

-Aha, mert egy féreg! -bököm vissza, miközben a sarkamat hátrafeszítem a combomhoz, hogy ellazítsam az izmaimat futás után.

Milyen barom nevezi el magát Skorpiónak? A Russo név sokkal jobban hangzik.