A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi: All This Twisted Glory

Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers

Fordította: Kemenes Iván

Copyright © 2024 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2026

Borítókép: Alexis Franklin © 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Jenna Stempel-Lobell

Díszítőelemek: Anna Poguliaeva/Shutterstock

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila, Varga Virág

ISBN 978-963-566-880-9

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ransomnak

De hölgyem, én esküt tettem a holdnak, hogy

a gaznak vérével rőtre festem a földet.

Firdauszi, Sáhnáme

Közöld neved, s mondd meg, ki sírjon főtlen

tested fölött?

Nem húzod addig, hogy nevem tudása hasznodra

váljon. De ha tudnod kell, anyám úgy hívott:

„A te végzeted.”

Firdauszi, Sáhnáme

Első rész

Kezdetben

Ahogy ment, tintafekete köpenye végigkaszált a magasra nőtt fűszálakon, sietős léptei pedig mintha parányi robajokat keltettek volna, melyek aztán üvöltve visszhangzottak a két füle között. Fullasztóan nehéz ruhájában úgy érezte, mintha forró kezek kapnának utána. Narai Kurus szíve hangosan morajlott mellkasa mélyén, miközben félelme önmagát gerjesztve egyre csak nőtt. Próbálta leküzdeni a késztetést, hogy futásnak eredjen. Ilyen lehetett folyóba vágyó esőnek lenni, mely hasztalan keresi a hazautat. Olykor meg-megtorpant – feje ilyenkor hirtelen, madárszerű mozdulatokkal fordult ide-oda, lélegzete pedig elakadt, mintha kísértet ijesztett volna rá.

Nem, nem is kísértet.

Annál sokkal rosszabb.

A pánik nem célravezető, emlékeztette magát. Abból nem származhat haszna, ha elveszti az eszét. Ellenkező esetben örömest a palotában hagyta volna az elméjét, tengődjön csak ott örökké apjával, a királlyal, meg azzal a temérdek zsarnoksággal, melyet az idősebb férfi nemrég feltárt előtte. Ám ehelyett az ifjú herceg azt tette, ami egy ilyesféle válsághelyzetben kézenfekvőbbnek tűnt: teketória nélkül belehányt egy közeli kaspóba.

Most reszketve vett egy mély levegőt.

Kényszerítette magát, hogy lassítson léptein, és rendezze a gondolatait. Az elhanyagolt sétány gaz és vadvirágok rejtekében lapuló ürgeodúkkal volt tele – erre jártában nemegyszer bicsaklott már ki a bokája, és akármilyen kétségbeesett is volt éppen, egy sérülést nem engedhetett meg magának.

Egy használaton kívüli, lecsupaszodott sínpályát követett, amely a két, a pusztaság közepén rozsdásodó, párhuzamos acélléctől eltekintve teljesen láthatatlan volt. A szertelenül burjánzó virágok körülötte szinte lángolni látszottak. Köztudott volt, hogy a meleg fűben egyéb állatok mellett könnyen ingerelhető, élénk színű, megtermett kígyók is szunnyadnak. Kurus nem tudta volna megmondani, ifjabb korában hányszor kellett innen pokoli kínokat kiállva, vérében kavargó méreggel tovabicegnie. Gyerekként izgalmasnak tartotta az ilyesféle szívdobogtató kalandokat, idővel pedig azt is megtanulta, hogyan kapja el a hüllők torkát egyetlen villámgyors csuklómozdulattal, vagy hogy miként árasszon az ujjaiból kavargó füstöt a távolba. Régen imádott keresztülcaplatni ezen a vad tájon: párbajra hívta a fákat, maga által elrejtett kincsek után kajtatott. Minden egyes kirándulása során új kihívással, újfajta fenevadakkal, új legyőzendő fájdalommal szembesült. Mostanra az ösvény azonban megkerülhetetlen útvonal volt csupán – és mindenestül kétségbeejtő.

Kurus félt, hogy az élete sosem lesz már olyan, mint egykor.

Szíve egyre hevesebben vert, ahogy egyre közelebb ért egy elhagyatott alagúthoz, melynek düledező belsejét őrjítő életillatot árasztó kúszónövények lepték be tapétaként. A málladozó építmény résein át kék szárnyú madarak és ragyogó nappászmák furakodtak a falak mögé – utóbbiak fényében álmos virágok nyíltak és tündöklő por kavargott. Az alagút kapu volt egy másik világba, amelyben Kurus egykor örökké élni tervezett.

Ahogy a fiatal férfi belépett a boltív alá, egy zöld sáska telepedett a vállára. A feketeségtől élesen elütő, rikító színe úgy hatott, akár egy sikoly a semmi közepén. Kurus menet közben szorosabbra húzta maga körül a köpenyét, miközben bordái között valami gyászféleség szőtte hálóját.

A keskenyedő távolban a növények burjánzó zöldje villanásnyi fehérbe örvénylett át. A talajból derékig érő bozótot idéző köd szállt fel, Kurus pedig óvatosan kelt át ezen a különös szakaszon, az élmény ugyanis leginkább ahhoz volt fogható, mintha zúzmarában gázolna. A lábát már éppen kezdte átjárni a fagy, ám aztán a fellegösvény lassan halványulni kezdett a léptei alatt, és Kurus elfojtott egy borzongást.

A tuláni Jósok Hajlékát körülvevő, sokholdnyi területre állandóan szinte tapintható mágiafátyol borult, teljesen belepve a központi templomot és számtalan melléképületét. Kevesen tudták, hogy a régi vasúti alagút a birtokkal határos, és még ennél is kevesebben kaptak engedélyt, hogy használják ezt az ösvényt.

Tulán hercege hároméves korában járt először ezen a megszentelt földön. Születésétől fogva szorongó gyerek volt: hamar elsírta magát, gyakran teli torokból bömbölt, és bár tudta magáról, hogy képes beszélni, sosem volt hozzá kedve. Amikor egy napon a dajkája szeretetteljesen megsimogatta a fejét, és megjegyezte, hogy egy gyengeelméjűhöz képest meglehetősen szép, ő fakockát vágott az arcához. A nő dühödt arckifejezése láttán aztán eszébe jutott, hogy az erőszak általában rosszallást vált ki, így mielőtt a dajka nekieshetett volna, egy nyitott ablak felé iramodott. Dadusa rémült sikolyát már csak akkor hallotta, amikor kibucskázott a túloldalon, mint egy szem krumpli. Háromszor pattant vissza a veszedelmesen meredek tető pereméről, mielőtt egy végső, váratlan szökkenést követően megállapodott odalent.

Csúnyán felsértette a kezét és a térdét; az egyik karja alján és a fél arcán kék folt éktelenkedett. Mégsem sírt. Ahogy Kurus leveleit bontogató páfrányként, lassan és döbbenten felkászálódott, és apró, piszkos kezével félresöpörte arcából rézszínű tincseit, azon kapta magát, hogy dicsfény veszi körül.

Még sosem látott közvetlen közelről jósokat.

Láthatatlan arcokkal bámultak le rá fekete köpenyeik rejtekéből, melyek mintha lyukként sötétlettek volna a valóságon.

Hát itt vagy, gyermek, mondta az egyikük.

A fiú álmélkodva tapogatta a fejét, nem értve, hogy szólhat a hang közvetlenül az elméjében. Aztán végre elnevette magát, és repeső szívvel kimondta az első szavait:

– Ez mágia volt.

A dadus még akkor is óbégatott, amikor futva leért a kertbe, nyomában meg hisztérikusan ott tolongott a fél palotanép. A dajkát aztán később tájékoztatták, hogy a szolgálataira többé nem tartanak igényt.

Kurus azon a sorsterhes napon döntötte el, ki is akar lenni, aztán meggyőződése évről évre mélyebb gyökeret növesztett benne. A király és a királyné szerencsés felismerésnek vélték ezt, hiszen a fiú nem trónörökösnek született, tehát elengedhetetlen volt, hogy valami alacsonyabb rendű, mégis méltó elfoglaltságot találjon magának az életben.

Narai Kurus természetesen csak a tartalék volt, nem az örökös.

A bátyja volt az, aki már egészen kiskorától fogva árnyékként tapadt az apjukra. A bátyja készült fényűző életre és a hatalom átvételére.

Ezzel szemben Kurus gyerekként minden alkalmat megragadott, hogy önfeledten végigszáguldjon a titkos alagúton, és hajába tűzött virágokkal siessen a ködön át a jósok közé. Az évek során a jövendőmondás tanulmányozásának szentelte az idejét: a természetfeletti megfoghatatlan csodáiért cserébe lemondott az anyagi világ fényes ragyogásáról, amiért királyi családja unos-untalan gúnyolta. Azt még meg tudták érteni, hogy valaki el akarja sajátítani a mágia alapjait, de azt már senkinek nem akaródzott elhinnie, hogy egy herceg önként megválhat a címétől és lemondhat az őt megillető vagyonról, csak hogy beálljon a névtelen jósok közé.

Kurus nem bánta.

Elzárta aranyát és ékköveit, levágta a haját, ruhatárát pedig egyszerű, fekete gúnyákra szűkítette. A tizennyolcadik születésnapján előzetes fogadalmat tett, aztán a következő másfél évet szinte kizárólag a templomban töltötte. A birtokot csak ritkán hagyta el, készült a végső szertartásra. Nála fiatalabb tanonc még nem nyert beavatást a papság köreibe, és most, a huszadik születésnapjához közeledve mindössze hetek választották el attól, hogy megkapja tisztsége köpenyét, ajkát pedig mágiával pecsételjék le, amely örökre arra késztetné, hogy…

Állj!

Kurus elakadó lélegzettel megtorpant. A fagyos fellegösvény végül egy kőkunyhó tetejéhez vezetett – a jósok földjén még számos hasonló melléképület sorakozott félkör alakban. Az ifjú herceg az egyik ilyen házikó tetején állt, csizmája alatt ruganyos, szivacsszerű mohaszőnyeget érzett. Ahogy felemelte a fejét, félelme egyre áthatóbbá vált; még sosem tagadták meg tőle a belépést.

Lassan felnézett vén tanítója szemébe.

A férfi közelebb siklott, köpenye igézően libbent körülötte. Tulán jósait erről a fekete kelméről lehetett felismerni, melynek különös, titkoktól terhes szövete folyékony fémként csillámlott. Ahogy az öreg egy ujjnyira hátrahúzta a csuklyáját, a hideg fényben felsejlett egy kevés az arcából. Ami barna bőréből látszott, az élemedett kora ellenére simának tűnt, szeme viszont hályogtól fehérlett. A belőle sugárzó energiából nem érződött korholás; sőt a férfiból most is együttérzés áradt. Kurus egyből megértette.

Már tudod, mondta hangtalanul.

A jós lehajtotta a fejét. Mindig is tudtuk. De nem avatkozhattunk közbe.

Az ifjú herceg szíve összeszorult ettől a kinyilatkoztatástól. A szavak árulásnak hatottak, hiába tudta, hogy nem erről van szó. A jósok hivatása a tudás terhével és kíméletlen korlátokkal járt; a papok és papnők minden hatalmuk ellenére sem befolyásolhatták mások szabad akaratát, és kéretlen tanácsokat sem osztogathattak. Kurus ezt bárki másnál jobban tudta.

Szeme ennek ellenére perzselőn villant, ahogy állt ott, hiszen mostanra kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy az álmai romba dőltek; a szerepe örökre megváltozott. Sosem lesz belőle jós. Minden vágya, minden munkája… az élete, a jövője…

A tanítója ismét lehajtotta a fejét: ezúttal az apró mozdulat egyik pillanatról a másikra a tetőről a földre bűvölte Kurust, ahol a templom ibolyaszín falai lélegzetelállítóan magaslottak mögöttük. A herceg szívébe hirtelen fájdalom nyilallt, ahogy rájött, hogy kettőjük között akadály jelent meg. Hogy mágia állja az útját.

Ez a szent hajlék sosem lesz az otthona.

Kérlek, mondta. Azért jöttem, hogy a tanácsodat kérjem.

A jós lassan megrázta a fejét. Csak két választás lehetséges, gyermek.

Kurus törékeny reménnyel a szívében szólni próbált volna, de vén tanítója a kezét felemelve megakadályozta. Az öreg félreismerhetetlen szomorúsággal a herceg szemébe nézett, és azt mondta:

Vagy kevesen halnak meg. Vagy sokan.

– Mit művel? Maga narancsot eszik?

Miközben feltette a kérdést, Kamran elképedten fintorogva megfordult, hogy szemügyre vegye a fiatal nőt, aki az éjjeli ég kellős közepén ült mellette. Már órák óta szálltak a magasban, és míg ő a feszültségtől szinte moccanni sem bírt, Huda kisasszony mágikus madarának hátán félig elterülve, szégyentelenül gyümölcsöt majszolva bámulta a csillagokat, mint valami romantikus regény főhősnője.

Egy

– Igen, miért? – A lány éppen egy gerezdet emelt volna a szájához, de most összerezzent. – Ó! Bocsásson meg, felség… netán óhajt egy szeletet? – Kinyújtotta ragacsos tenyerét, melyen egy nem kevésbé ragacsos narancscikkely pihent. Kamran hátrahőkölt.

Huda azt a gyümölcsdarabot kínálta oda neki, amelyet az imént még a saját szájába szánt. Mintha fogalma sem lett volna az illemszabályokról.

– Nem – vágta rá tömören.

Hogy a kisasszony honnan szerezte a narancsot, vagy hogy a korábbi felfordulás közepette miért jutott egyáltalán eszébe elraktározni, a herceg nem tudta, és nem is állt szándékában…

– Elemeltem néhányat egy utamba kerülő tálcáról, mielőtt távoztunk volna a palotából – közölte az úrhölgy, aztán kis szünetet tartott, hogy legyen ideje rágni és nyelni. Keresetlen mozdulatait halvány csillagfény világította meg, szeme pedig révült volt, ahogy alig leplezett áhítattal bámulta a herceget. – Remélem, nem gond. Hajlamos vagyok kissé megszédülni, ha túl sok idő telik el két étkezés között.

Kamran semmitmondóan hümmentett, majd elfordult.

Beszélgetéshez aztán végképp nem volt kedve. Valószerűtlen csapatuknak eddig nem sok alkalma nyílt társalgásra – a rázós úttal járó, állandó zaj lehetetlenné tette a csevegést –, ám mostanra végre elállt a szembeszél, az ötfős társaság megkönnyebbülését pedig szinte tapintani lehetett. A hátasaikként szolgáló, csodás madarak szoros alakzatba húzódva megkezdték ereszkedésüket Tulánba. Már nem kellett sokat várni, hogy földet érjenek.

Kamran elméjét félelem és kimerültség gyötörte. Bár hálás volt, amiért ilyen rendhagyó módon sikerült megszökniük, szűnni nem akaró aggodalma mostanra jócskán beárnyékolta az útjukat. A legkevésbé sem vonzotta, hogy mások szóáradatát hallgassa.

– Ó… én kaphatok? – kérdezte Omid lelkesen, festúnul. – Nagyon éhes vagyok.

A fiú nemrég úgy döntött, a továbbiakban kizárólag az anyanyelvén fog megszólalni, bár a többiek továbbra is ardanzul válaszoltak neki. Ez az újfajta kommunikáció érdekes jelleget kölcsönzött a beszélgetéseiknek, és persze csak azt követően alakulhatott ki, hogy a suhanc nagy örömére minden jelenlevőről kiderült, hogy folyékonyan beszéli a festúnt.

A jelek szerint még Huda kisasszony is.

Kamran meglepetésére a balkézről született úrhölgy teljesen elfogadható neveltetésben részesült. Tisztában volt vele, hogy kegyetlenség ilyen előítéletesnek lennie, ugyanakkor kárhoztatni sem igazán tudta magát – az igazat megvallva meglehetősen bizarrnak tartotta, hogy egy Huda-féle, bizonytalan státuszú gyereket nevelőnő gondjaira bízzanak. Persze a kisasszony apja mindig is a különcségeiről volt híres.

– Én is elfogadnék egy szeletet, ha jut – szólalt meg Dín, a patikus. – Mennyei illata van.

Ebben igaza volt.

A levegőt kicsorduló narancslé illata járta át, és ahogy Huda kisasszony szétbontotta a gyümölcsöt, hogy megossza a többiekkel, lelkendező hangjaiktól és a kibontakozó beszélgetéstől a herceg csak ingerültebb lett. Még legkisimultabb hangulatában is épp hogy csak el bírta viselni ennek a képtelen társaságnak a legtöbb tagját, de így, gyűrötten és kétségek között őrlődve már igazán fogytán volt a türelme.

– Hagyd – mondta Hazan a tőle megszokott, feddő hangnemben. – Nem szándékosan bosszant.

– Ki?

– Huda kisasszony.

Kamran meglepték ezek a szavak, és úgy fordult régi barátja felé, mintha az pimaszul megütötte volna. – Huda kisasszony? Azt hiszed, újabban Huda kisasszony körül keringenek a gondolataim?

Hazan nem mosolygott, bár a szemén látszott, hogy magában azért jót mulat.

– Tán nem?

– Ha egyáltalán gondolok rá, hát csak azért, hogy elméje számtalan suta bakugrásán ámuljak.

Erre Hazan rosszalló arcot vágott.

– Ez nem túl méltányos.

– Az imént – halkult a herceg hangja sziszegéssé – megpróbálta keresztülrágni magát egy felhőn. A fogaival, hiszed-e vagy sem. – A kezével harapást mímelt. – Ide-oda kapkodta a fejét, közben meg valami nevetséges hangot adott ki magából, csak hogy a gyereket szórakoztassa. Úgy tűnik, egy fikarcnyi illem sem szorult belé.

– Ha jól rémlik, éhes felhőszörnyhangként hivatkozott rá – felelte Hazan rezzenéstelen arccal.

– Ó, te meg pártolod ezt, mi?

– Nem mindenki veszi magát annyira komolyan, mint te, felség. Sem erejük, sem késztetésük nincs rá.

– Arra célzol, hogy hiú vagyok?

– Nem célzok, Kamran. Nyíltan közlöm veled.

– Egy seggfej vagy.

– Akkor még jó, hogy nem szokásom túl hosszan a tükröt bámulni, és a vonásaimon elmélkedni.

Kamran önkéntelenül elmosolyodott.

– Sosem nyílt lehetőséged, hogy levesd magadról a birodalom elvárásainak nyomasztó súlyát – folytatta Hazan halkan, a távolba révedve. – Másokra nem nehezedik ilyen teher. Viszont ez nem jelenti, hogy alacsonyabb rendűek lennének.

Kamran enyhén megrázta a fejét, és távolról ismét végigmérte Huda kisasszonyt. Ahogy kényszerítette magát, hogy figyelmen kívül hagyja bűncselekménnyel felérő, botrányos ruháját, apránként kirajzolódtak előtte a lány kevésbé nyilvánvaló vonásai. Nem arról volt szó, hogy ne lett volna vonzó – egyszerűen csak a kifinomultság hiányzott belőle. Harsány volt, bárdolatlan és gyerekes, Kamran pedig már a közelségétől olyan feszültnek érezte magát, mintha a ruhája hirtelen egy számmal kisebbre zsugorodott volna.

Épp ebben a pillanatban Hudából olyan heves nevetés tört ki, hogy az egész teste belerázkódott, Kamran pedig hirtelen elfordult. A vidám hang az idegeit cincálta.

– Bárcsak megtapasztalhatnám az ilyesfajta gondtalanság luxusát – mormolta. – De előbb fog fagyni a pokolban.

Hazan komor, értő pillantást vetett rá, mire Kamran, aki arra jutott, hogy szellemi kínjai közepette kijár neki egy kis pihenő, némileg hanyagabb testtartást engedélyezett magának.

Szimurgon, a legkétségbeesettebb órájában a megmentésére siető, legendás madáron ült, míg a többiek négy fiókájának erős hátán foglaltak helyet. Az ardún herceg eleinte nem tudta, mire számítson, amikor felkapaszkodott a hatalmas, fenséges teremtményre, melynek fesztávja egy szoba átlójával vetekedett. Annyira lenyűgözte az áhítat és a hála, amiért egyáltalán a madár közelében lehet, hogy fel sem merült benne, milyen fáradságos lesz az út Ardúniából Tulánba. Már az is épp elég baj volt, hogy egy társaságba keveredett ezekkel a szedett-vetett párákkal – akik amúgy egytől egyig ugyanannak a titokzatos, fiatal nőnek köszönhetően jelentek meg az életében –, de az ennek tetejébe átélt kimerültségtől, éhségtől, félelemtől és feldolgozatlan gyásztól immár közel elviselhetetlennek érezte, hogy a saját testében kell tartózkodnia.

Kamran Alizeht akarta – Alizeht, és senki mást –, ám helyette kénytelen volt maga mellé venni egy árvát, egy törvénytelen úrhölgyet meg egy mogorva emberkerülőt – mintha az élete csak valami kisded játék lett volna, melyben rossz lapokat húzott, de nem maradt más választása, mint hogy kijátssza őket. Tekintve, hogy Alizeh a jelek szerint milyen ritkán engedett másokat közel magához, ezek a népek igencsak értékesnek számítottak, bár persze ha Kamran nem üldözte volna ilyen elvakultan a lányt, része lehetett volna abban az örömben, hogy ne kelljen többé közösséget vállalnia velük.

Savanyú kedvét az tette teljessé, hogy csak félig-meddig sikerült átmelegednie. Bár a madár testéből hő áradt, a herceg végtagjai zsibbadtak voltak a hidegtől, a tegezestül a hátára szíjazott íj lassan belevájta magát a húsába, és – bár fennhangon sosem ismerte volna el – már közel egy órája próbált feszengve úrrá lenni a vizelési kényszerén.

Persze Szimurg mindezek ellenére egyszerre megingathatatlan és meglepően kényelmes hátasnak bizonyult; bársonyos, színjátszó tollazatának párnája jólesett a férfi elnyűtt testének. Kamran élete annyira felbolydult, hogy napok óta alig aludt. Ha nem tartott volna tőle, hogy lezuhan, Szimurg nyakára dőlve elszenderedett volna. Félő volt, hogy a repülés egyenletes, sima élménye apránként álomba ringatja, és nehezére esett nyitva tartania a szemét. Magában hálát adott, amiért a levegő olykor fagyosan, kijózanítóan arcon csapta.

– Éhes vagy még?

Kamran haját lágy szél borzolta, ahogy felnézett, és megállapította, hogy a kérdés nem neki szólt. Huda kisasszony egy banánt varázsolt elő rémes ruhája fodrainak valamelyik titkos zsebéből, és éppen az univerzum sötét űrjén átnyújtózva próbálta odaadni a még mindig tele szájjal kérődző Omidnak, akinek erre felragyogott a szeme. Gyorsan megpróbálta átvenni a gyümölcsöt, Kamran pedig egy pillanatra riadtan megdermedt, ahogy a fiú és az úrhölgy feje összekoccant, és majdnem a mélybe szédültek.

Omidból és Huda kisasszonyból erre kitört a nevetés: vidámsággal töltötte el őket a gondolat, hogy merő ostobaságból kis híján végeztek magukkal. Még Dín, a négy bajtárs legmogorvábbika is kipréselt magából egy mosolyt.

Ettől Kamranon indokolatlan düh lett úrrá.

Nem értette, hogy amit a többieket nézve érez, valójában nem is harag, hanem vágyakozás és neheztelés egyvelege. Omid, Huda és Dín csak kósza kalandvágyból jöttek erre az útra – csak hogy egy kis varázst ízlelhessenek. Nem azért voltak itt, amiért ő, aki kétségbeesetten küzdött az életéért, a trónjáért, az örökségéért. Hogy ilyen könnyen nevettek, hogy ilyen önfeledten falatoztak és csevegtek, az méltatlankodó fortyogásra késztette. Titokban ő is szeretett volna ennyire vidám lenni, de mivel az érzéseit még magának sem tudta megfogalmazni, helyette bosszankodva főtt a saját levében, miközben a harag ismerős ölelésébe dőlve gubbasztott itt, a magasban, a kétségei által mardosva.

Leginkább természetesen az Alizehvel kapcsolatos gondolatai nyomasztották.

Kettő

Alizeh egyik ujját a földhöz érintve mintákat rajzolt a bőrét enyhén horzsoló, kérges talajra. Egyedül, kiszolgáltatottan ült a fagyos sötétben, egy hatalmas sósíkság kellős közepén, amely mintha végtelenül örvénylett volna tovább minden irányba. A fehér kristályok kemény réteggé tömörülve lepték be a talajt, az ásványok szétmorzsolt gyémántokként tündököltek a holdfényben.

Alizeh oda sem figyelve lenyalt egy kis sót a hüvelykujjáról, majd elfintorodott, ahogy a nyelve tompán fellángolt az íztől. Ahogy felnézett a feketeségbe, ahol az éj sűrűjét csillagok pettyezték, a gondolatai megbolydultak. Tudta, hogy Tulán légkörében szentjánosbogarak is élnek, és aznap este olyan sűrűn derengtek, hogy itt-ott teljesen összemosódtak. Mintha egy kisgyerek a mennyboltra nyomta volna a tenyerét, hogy szétkenje a ragyogását.

De Alizeh nem hagyta, hogy a káprázat elvonja a figyelmét.

Az elmúlt órák eseményei továbbra is kísértették. Csontjaiban hangok dübörögtek szüntelenül, bőrén érzetek emlékei futkorásztak. Még itt, a némaság közepette sem lelt csendet.

Néhány órája elkövette az elképzelhetetlent.

Tizennyolc évnyi bujkálás után Alizeh végül kilépett az árnyak közül. Több okból is veszélyes volt felvállalnia, hogy ő Arja elveszett királynője, de leginkább azért, mert egyáltalán nem készült fel a szerepre. Nem volt sem trónja, sem hadserege vagy terve, ráadásul egy jottányival sem rendelkezett abból a hatalmas mágiából, mely az ígéretek szerint az övé kellett volna, hogy legyen. Ezen a ponton valószínűbb volt, hogy meggyilkolják, mint hogy leboruljanak előtte, amiért kidugta a fejét a mellvéd mögül. Mégis úgy érezte, nincs más választása: félkészen kellett kilépnie a fénybe. Miután a Tulánba érkezésével kapcsolatos szóbeszéd megbénította a királyi várost, ezernyi őt kereső dzsinn rohamozta meg a palotát, és bizonyítékot követelt, hogy életben van. A tömeg teljesen megvadult, lármázva skandálta, hogy látni akarja a legendás királynőt, egyúttal erőszakot helyezett kilátásba, ha bármiféle bántódása esett volna. Még szerencse, hogy Alizeh toroksebe túl halvány volt ahhoz, hogy távolról látható legyen.

Csakhogy Zarra sajnos rögtön észrevette.

Az anyakirálynén döbbent iszonyat lett úrrá, amint megpillantotta Alizeht, aki, még mielőtt a tömeg elé járult volna, rövid, véres ruhában és szintén véres torokkal bukkant elő Kurus szobájából, miközben próbált a lehető legtöbbet megőrizni a méltóságából.

Ahogy Zarra végigmérte a kipirult, zilált lányt, majd a fia vad tekintetét és csupasz mellkasát, az arcára valami sötét viszolygásféleség ült ki. Alizeh idegesen kicsomózta az összepiszkolódott szoknyáját, teljes hosszig kiengedte, majd már éppen nekilátott volna sietve elmagyarázni a helyzetet, ám ekkor Kurus olyan szigorú pillantást lövellt felé, hogy a fűzőjébe rejtett noszta felhevült, és a lágy izzás arra késztette, hogy inkább hallgasson. Zarra eme apró jelváltás láttán megvetően felkacagott, bár végül nem mondott semmit, hiszen a várakozó tömeg ügyét – a palotán kívül lázongó, több ezer dzsinnt – sürgetőbbnek tartotta annál, semhogy beszédre vesztegesse az időt. Mindössze annyit engedélyezett magának, hogy szúrós pillantást vessen a folyosó túlvége felé, ahol éppen négy fiatal, szájtátó sznoda torlódott össze szinte már komikus döbbenetében, aztán komor mosollyal Alizeh felé fordult.

– Légy résen, te lány – mondta halkan és vészjóslóan. – Ha a csőcselék nem is végez veled ma éjjel, akkor talán majd a szóbeszéd.

Az emlék hatására Alizeh most szorosan lehunyta a szemét, bőrét a szégyen maradékának forrósága járta át. Az igazság nagyja természetesen a botrányostól igen távol állt – Zarra nyilván örömmel hallotta volna, hogy Kurus és ő mindössze megölni próbálták egymást.

Szédületes egy estéjük volt.

Miután Alizeh az ördög egy könyörtelen támadását követően órákon át ápolta Kurust, a félig eszméletlen király visszavarázsolta magukat a hálószobájába, ahol nem sokkal később heves harc tört ki közöttük. Kardot csörgettek, csapásokat váltottak és szócsatát vívtak, míg végül a férfi nem is a fegyverével, hanem egy sor szenvedélyes vallomással szinte teljes győzelmet aratott a lány fölött.

Alizeh révülten megérintette a nyakát, és összerándult, ahogy az ujján megtelepedett sószemcsék a nyílt sebbe martak. A mellkasához húzta, majd szorosan átkarolta a térdét, miközben a szája belsejébe harapott, hogy ne vacogjanak annyira a fogai.

Hogyan teremtsen rendet a gondolatai között, ha egyszer ennyi élményt kell ráncba szednie? Ha ennyi vágyat kell megzaboláznia és elcsitítania?

Fogalma sem volt, mire számíthat majd, amikor végre bejelenti az igényét a dzsinnek ősi trónjára, bár egykor kézenfekvőnek gondolta, hogy a bejelentés gyanakvást és dühöt fog kiváltani. Készen állt rá, hogy megvédje magát a hazugság vádjával szemben, és feltételezte, hogy valamiféle bizonyságát kell majd adnia, hogy ő a jogos örökös.

Ehelyett, amint kilépett az erkélyre, az egybegyűltek egyszerre rezzentek össze, mintha a tömeg minden tagját láthatatlan csapás érte volna. Az eddig fülsüketítő morajt olyan mélységes csend váltotta fel, hogy Alizeh tisztán hallotta a saját sekélyes légzését. Az első pillanatok több mint ijesztőek voltak: a másodpercek csigalassúsággal teltek, szíve pedig a bordáinak feszülve dobogott, ahogy kezdett rajta elhatalmasodni a pánik.

Nem gondolta ezt végig… nem volt elég ideje felkészülni… Hirtelen rátört a szorongás, hogy valami jelentőset, valami lelkesítőt kellene mondania. Az első nyilvános szavai bizonyára bevonulnak majd a történelembe, az utcákon fogják emlegetni őket. Úgy vélte, először is valahogy reményt kellene adnia a tömegnek.

Aztán alaposabban is végignézett az egybegyűlteken.

Hosszú órák ácsorgásától és kiabálásától kimerült dzsinneket látott maga előtt. Mostanra csupán csecsemők elfojtott sírását lehetett hallani. Fáradt szülők tartották a kisebb gyerekeket, miközben az idősebbek a lábukhoz kucorodva aludtak. Az idősek botokra támaszkodtak vagy keservesen gubbasztottak a földön, míg a fiatalok és egészségesek feszült, lázas tekintettel bámultak fel rá. Minden egyes elnyűtt arcon látszott a kizsigereltség és a reszketeg remény – meg persze az egyszerű vízhiány okozta éhség.

Alizeh gyengéden azt mondta:

– Drága népem, hadd kerítsek nektek vizet.

Erre lélegzetelállító káosz tört ki.

A lánynak fogalma sem volt, miért ilyen biztosak a kiléte felől, és nem is kérdezhetett rá anélkül, hogy a hitelessége csorbát szenvedett volna. Ám a szavai mintha elégséges bizonyítékot jelentettek volna a tömeg számára, mely most ismét zaklatott állapotba került: volt, aki csillapíthatatlanul zokogni kezdett, mások idegenek, vagy éppen a szeretteik karjaiba omlottak.

Alizeh már indult volna, hogy közéjük elegyedjen, szentül fogadva, hogy valahogy táplálékot szerez ennek a sok ezer dzsinnek, amikor az árnyak közül hirtelen kivált Kurus, és a szokásosan villámokat szóró tekintetével megtorpanásra késztette.

– Nem fogod veszélybe sodorni magadat – mondta.

Alizeh még rá sem döbbenhetett, mennyire bosszús – jóformán ideje sem volt tiltakozásra nyitnia a száját –, amikor a férfi máris egy közeli szolgához fordult, és parancsolt neki valamit, amit a lány nem értett. Tulán királya már nem volt félmeztelen: egyszerű felsőt és kabátot, egyetlen kirívó ruhadarabként pedig vastag szőrmesapkát viselt, melyet mélyen a homlokába húzva csaknem teljesen elrejtette rézszínű haját.

Mindene, mindene fekete volt.

Alizeht annyira lenyűgözte Kurus rendíthetetlensége, hogy képtelen volt elfordítani a tekintetét, miközben a férfi sietve intézkedett. Csupán alig néhány óra telt el, mióta az ördög kis híján agyonverte, hogy aztán Alizeh és az anyja újabb csapásokat mérjen rá, ráadásul az otthona is ostrom alá került. A viszontagságok egymást érve, szüntelenül záporoztak rá, ő mégis összeszedett maradt. Arcán halvány mosoly ült, ahogy halkan beszélt az inashoz, gesztusai könnyedek, de határozottak voltak.

Nem omlott össze.

Amint Kurus végzett, megérezte magán Alizeh tekintetét, és felnézett. A lány is átöltözött, mielőtt a tömeg elé lépett volna: Kurus egyik köpenyét viselte, melyet a király tukmált rá, mondván, hogy nemcsak a hideg ellen véd, de az összepiszkolódott ruháját is eltakarja. Alizeh egy pillanat múlva észrevette, hogy a férfi figyelme máshova vándorol – előbb a nyakára, aztán egyre lejjebb, teste rejtett vonalaira. Elidőzött kölcsönbe kapott köpenye redőin, a ruha kelleténél hosszabb ujjain, a lábfeje körül fodrokba gyűlt, több hüvelyknyi szegélyén.

Tekintete állhatatlan volt, mint egy napfogyatkozás; haragja csaknem túlnőtt vágyán.

Átható figyelmétől Alizeh megszédült, bőre éberen bizseregni kezdett, ahol a férfi tekintete végigsiklott rajta. Nem tudta, minek nevezhetné ezt az érzést, ezt a lehengerlő epekedést. Még soha, senki nem nézett rá úgy, mint Kurus – mintha már a puszta látványa is végzetes lenne. Alizeh ajkai szétváltak ettől a szótlan sóvárgástól, és kétségbeesett, eszelős vágyat érzett, hogy a férfi bőrére lehelje annak nevét, mely most mintha a nyelvére nehezedett volna.

Szerencsére kettejük párharcát ekkor hangos felzúdulás és meglepett kiáltozás zavarta meg, amitől a révületnek vége szakadt. A lány riadtan megfordulva azt látta, hogy poharakkal és vizeskancsókkal megpakolt aranytálcákat hordozó palotaszolgák törnek maguknak utat a dzsinnek tömegén keresztül.

Alizeh most szipogva próbált szabadulni az orrát facsaró hidegtől, a szemét lehunyva pedig az éjszakai ég szédítő látványától. Az előtte kibontakozó kép kétségtelenül csodálatos volt, de sem az elméje, sem a szíve nem volt abban az állapotban, hogy értékelni tudja a jelent.

Ráadásul elképzelése sem volt, hol lehet.

Csak azt követően bukkant erre a helyre, hogy éjféli utakon követte Kurust a királyi városon át. Miután a tömeg lecsillapodott – miután a dzsinnek meggyőződtek róla, hogy a királynőjük jól van, hogy csak nemrég érkezett Tulánba, hogy még nincs végleges házasodási szándéka, és hogy majd hivatalosan is beszédet intéz hozzájuk, amint egy kicsit kipihente magát –, a nép apránként szétszéledt. Aztán, amikor hármasban visszavonultak a kastélyba – Zarra arca úgy rángott, mintha sikoly készült volna kitörni belőle, Alizeh pedig az alváson kívül semmi egyébre nem bírt gondolni –, az ifjú király mindössze négy szót intézett a falhoz:

– Attól tartok, mennem kell.

Azzal minden további magyarázatot mellőzve halálra vált anyja gondjaira bízta Alizeht.

Zarra elcsukló hangot hallatott, és tágra nyílt szemekkel, pislogás nélkül meredt a lányra, aki egy pillanat erejéig megsajnálta a nőt. Zarra, aki eddig ravasz és kiismerhetetlen ellenfélnek tűnt, most rá döbbenetesen nem jellemző módon elvesztette az önuralmát. Miután tanúja volt a szelíd erőnek, amelyet Alizeh a háborgó tömeggel szemben tanúsított, a nő mintha még attól is rettegett volna, hogy egy levegőt szívjon vele. Úgy tűnt, az anyakirályné attól tart, veszedelmes hibát követett el, amikor megpróbálta rávenni a lányt, hogy gyilkolja meg a fiát.

Alizeh a legszívesebben nevetett volna ezen a képtelen helyzeten, csakhogy nem tudott.

Helyette inkább jó éjt kívánt a reszkető Zarrának, és amint végre magára maradt a folyosón, gyorsan láthatatlanná vált, majd természetfeletti sebességgel Kurus nyomába eredt, miközben gondosan ügyelt, nehogy a dzsinn szolgák meglássák. Valamivel később aztán a férfit követve kijutott a palotát körülvevő birtokról, ahol a feketeségbe vesző, idegen tájon át nekivágtak a dermesztő éjszakának.

Alizeh felsóhajtott.

Különös erdők terültek el itt, tele belülről fénylő, csontfehér ágú, csontfehér fákkal. Ezek közül egy kisebb liget a sósíkság peremén derengett halványan. Alizeh Kurust követve csak eddig jutott, ugyanis a férfi a világító erdő közelébe érve egyszer csak szó szerint köddé vált, ő pedig önnön ostobaságát átkozva magára maradt, eltévedve.

Szorosabbra vonta a válla körül a kölcsönkapott köpönyeget, és ellenállt a késztetésnek, hogy nagyot szippantson tulajdonosának ismerős illatából. A parfümöt, melynek rózsás virágaromájába a férfi bőrének fűszeres szaga elegyedett, mostanra jól ismerte, bár nem tudta volna megmondani, pontosan miért is. Talán az lehetett az oka, hogy korábban órákon át dédelgette Kurus testét, és sírás közben magába szívta az illatát. Ujjai között még szinte érezni vélte a férfi selymes haját, tenyere alatt pedig az arca élét. Erőfeszítéséért a szegycsontja alatt lángoló, lankadatlan tűz volt a jutalma, egy tovagyűrűző érzés, mely erőteljes, szüntelen görcsbe rántotta a bensőjét, és még akkor sem volt hajlandó elcsitulni, ha a gondolatai valami másra terelődtek. A teste még sosem volt ennyire eleven, még sosem érezte magát ennyire felvillanyozva.

Mikor hagyta, hogy Kurus így megszállja?

Még csak nem is történt köztük semmi.

A rohamszerűen rátörő zaklatottság, melyet el kellett viselnie, és az érzelmi romhalmaz, melyet most kénytelen volt rendbe szedni valami olyasmi miatt, ami minden józan számítás szerint csekélység volt…

Felfoghatatlan.

Ráadásul Kurus az ördögöt szolgálta.

Már ennek elegendőnek kellett volna lennie, hogy Alizeh megvesse a férfit, de, ó, egek, akadt más oka is. Kurus egyéb szörnyű vétkei mellé ellopta tőle a felbecsülhetetlen értékű Arja Könyvét, majd megtagadta, hogy visszaszolgáltassa – helyette lakattal és mágiával elzárva mintegy túszul ejtette a kötetet. Lemészárolta Ardúnia jósait, meggyilkolta Zál királyt, megölte a saját apját, ezáltal pedig Alizeh ellenségévé koronázta magát, akár tetszett a lánynak, akár nem. Ezért, amikor most valamiféle titokzatos – és kétségtelenül aljas – szándékkal elszökött a palotából, Alizeh kényszerét érezte, hogy kövesse.

Már bánta, hogy ekkora bolond volt.

Három

Kurus természetesen tisztában volt vele, hogy Alizeh követi.

A lány nagyjából annyira volt diszkrét, mint egy szunnyadó sárkány. Komolyan elhitte, hogy a közelébe férkőzhet anélkül, hogy ő észrevenné – mintha ugyan nem hallotta volna a saját, kölcsönadott köpenye szegélyének suhogását. Már a gondolat is gyötrelmes volt, hogy a lány az ő ruháját viseli, de még ezen is túltett, ha maga elé képzelte elszánt lépteit, összevont szemöldökét és azt az enyhe ajakcsücsörítését, amely csak akkor volt szokása, amikor túl erőltetetten gondolkodott. A konokság, amellyel Kurust üldözte – nem mintha akár csak elképzelése lett volna, mit is művel –, annyira bájos volt, hogy a férfi dühbe gurult tőle. Attól félt, most már egész életében fel fogja ismerni a lány illatát, a közeledő léptei neszét. Alizeh bolond volt, ha nem tudta ezt.

Ő pedig bolond volt, amiért egyáltalán a lányra gondolt.

Kurus sóhajtva folytatta útját, ajkai közül fagyos felhőcskék röppentek fel a dermesztő estében. Az út mentén csillámló örökzöldek magaslottak, ágaik közé kísérteties holdfény-ujjak furakodtak, mintha meg akarnák ragadni. Éjjeli madarak rikoltottak. Feledés veszélye fenyegetett. A király feje fenyők tiszta illatával volt tele. Későre járt, és rendkívül hideg volt.

Kurus azt kívánta, bárcsak Alizeh magára hagyná.

Szörnyű út várt rá, és azok után, amit aznap éjjel ki kellett állnia, csupán egyetlen kegyben reménykedett: hogy egyedül lehet.

Szüksége volt egy pillanatra, hogy összeszedje magát – hogy erőt gyűjtsön, mielőtt a kínzás a következő szakaszába lép. Alizeh konok árnyéka elérhetetlenné tette ezt az álmot.

Mostanra Kurus már többször is hallotta a halk feljajdulást, ahogy a lány a köpenye szélére taposott. A fogát összeszorítva igyekezett megállni, hogy megforduljon, és segítsen neki.

Az ifjú király nem volt ráutalva erre a hosszú, fagyos bolyongásra, hiszen végső úti célját mágia révén tervezte elérni. Szándékosan vezette az orránál fogva Alizeht, ugyanis abban bízott, hogy a lánynak előbb-utóbb elege lesz a hidegből, vagy legalább enged a kimerültségének, és visszamegy a kastélyba.

Alizeh nem ismerhette Kurus dilemmáját, jelesen, hogy suta árnyéka egyszerre dühíti és nyugtatja a fiatal férfit; hogy az a legszívesebben eltűnt volna, holott elviselhetetlennek érezte a gondolatot, hogy ott, a fagyos sötétben magára hagyja őt. Jobban vágyott a közelségére, mint azt szavakkal kifejezhette volna: pőrén és reszketve akarta a karjaiban tudni, ugyanakkor szerette volna kisikálni ezeket az érzéseket a bőréből. Le akarta csapni a saját fejét, hogy aztán a folyóba hajítsa.

Üvölteni akart a lányra.

Hirtelen szél támadt, és megzörgette a faleveleket. Miközben Kurus behúzta a nyakát, hogy kevésbé érje a hideg, alig kivehető szipogást hallott, és ettől még dühösebb lett.

Tudta, hogy a haragja észszerűtlen, mégis úgy érezte, muszáj megfordulnia, és ostoba csökönyösséggel vádolnia Alizeht: teljesen értelmetlenül kockáztatta a fagyhalált, őt pedig embertelen kínoknak vetette alá. Eleinte meghökkentette, hogy a lány fegyvertelenül követi az ismeretlen sötétbe, első gondolata pedig természetesen az volt, hogy megállítsa. Majdnem így is tett – kis híján sarkon pördült, hogy felszólítsa: térjen vissza a lakosztályába.

Persze a lány úgysem hallgatott volna rá.

Kurus biztosra vette, hogy ha tettre váltaná ezt a képzelgését, Alizeh csak viszonozná a gorombaságát. Dühében, amiért a férfi rajtakapta, kiabálna és toporzékolna, mint egy kisgyerek. Nem lenne hajlandó távozni, hanem azzal gyanúsítaná a férfit, hogy mágiát használt ellene, – hiszen máskülönben hogyan is leplezhetett volna le egy magafajta, mesteri kémet? –, aztán, amikor Kurus óhatatlanul mégis inkább faképnél hagyná, szitkokat szórna a hátára, előbb azt követelve, hogy szolgáltassa vissza a könyvét, aztán léha fattyúnak, vagy egyenesen baromnak bélyegezné.

Nem, helyesbített magában Kurus: Alizeh nem fogalmazna ilyen faragatlanul.

Akkor már inkább csirkefogónak, sarlatánnak, közönséges gonosztevőnek nevezné. A férfi erre gondolva kis híján elmosolyodott, mielőtt megtört volna.

A gát átszakadt.

Bensője legmélyéről fakadó, kegyetlen fájdalom kezdte el ostromolni, elméje pedig kénytelen-kelletlen engedett a tolakodó emlékeknek. Az elmúlt néhány óra jelenetei záporoztak rá – jelenetek, melyekről azt remélte, örökre kitörölheti őket a személyes történelméből, de hiába. Most képtelen volt másra gondolni, mint a lány apró kezére a homlokán, a testét ölelő karjai menedékére, a fenséges szenvedésre, ahogy bőre az arcához ért. Kurus nyelt egyet, ahogy eszébe jutott, milyen is volt Alizeh közelsége, hogyan érintette önkívületi állapotában a lányt, hogyan szívta magába részegítő illatát, mely aztán síró-suttogó hangjával együtt örökre beköltözött az elméjébe. Alizeh könnyei az ő arcára hullottak, miközben újra és újra az ő nevét ismételte, egyre kérlelve, hogy ébredjen fel. Kurus keze ökölbe szorult.

Nem tudta elhinni, hogy elmondta neki az igazat.

Továbbra is felfoghatatlan volt számára, hogy beismerte, hogy éjről éjre róla álmodik; hogy immár nyolc gyötrelmes hónapja ismeri az ízét, a melegét és a bársonyosságát, valahányszor elalszik. Csakis valami rohamszerűen rátörő téboly kényszeríthette erre. Fájdalmasan kimerült volt, részben még mindig az apránként elenyésző, sötét mágia hatása alatt állt, elméje és teste pedig egyelőre nem épült fel teljesen az ördög legutóbbi támadásából. Ez volt az egyetlen kifogása: hogy megroppant, hogy lakatjait felfeszítette a sokk, hogy a lány gyengédsége már túl sok volt satnya testének. Élete bármely másik órájában erősebb lett volna. Lepecsételt ajkakkal távozott volna – inkább halt volna meg, semhogy vágyait szánalmasan megvallva szégyent hozzon magára.

A poklokra, ennél igazán okosabbnak kellett volna lennie!

Nyolc hónappal korábban Iblísz szándékosan ültette Alizeh képét a fejébe, hogy ezáltal egy olyan narratívát teremtsen, amely csaknem teljesen magatehetetlenné tette Kurust a lánnyal szemben. Az ördög kétségkívül abban bízott, hogy így megtörheti Tulán királyát – ő pedig belesétált ebbe a nyilvánvaló, nagyon is elkerülhető csapdába.

Erre emlékezve még lélegeznie is nehezére esett.

Aznap éjjel valami visszavonhatatlanul megváltozott benne, és félve gondolt rá, ezután ki lesz. Elvesztette az álarcát, a közömbös mázát, az egyre gyérebb képességét, hogy maró gúnnyal és szüntelen megvetéssel védje magát Alizeh közelsége ellen. Kurus az első találkozásuk pillanatától fogva a lány elvetemültségének képzelt bizonyítékaival foltozgatta a mellkasán tátongó, ezernyi lyukat – elvégre az ördög kiszemelt menyasszonyával volt dolga, ami elégséges indokot nyújtott, hogy romlottnak és becstelennek tartsa. Feltételezte, hogy Alizeh barátságot ápol Iblísszel, és cinkosként segíti az ármánykodását, hogy rátehesse a kezét Tulánra. Szívében még akkor is dédelgette ezt a meggyőződést, amikor nemsokára kiderült, hogy a lánnyal kapcsolatos aggályai alaptalanok, és Alizeh ártatlanságának minden újabb bizonyítéka tátongó réseket ütött a páncélján. A lány jelleme hibátlan volt, semmiféle alkut nem kötött az ördöggel, Iblísz pedig ugyanúgy sanyargatta őt, mint Kurust…

És ez rosszabb volt, mérhetetlenül rosszabb.

Azzal, hogy végül szánalmat tanúsított Kurus iránt, Alizeh mintegy tönkretette a férfit, ugyanis ez minden egyébbel párosítva bizonyíték volt rá, hogy a lány minden ízében az az angyali jelenés, akiért a férfi az álmaiban epedezett. Nem elég, hogy óriásit tévedett vele kapcsolatban, de még kegyetlenül is bánt vele. Mostanra tudta: Alizeh olyan magasan felette áll, hogy ő még arra sem méltó, hogy az árnyékában meghúzódjon. Ahhoz meg végképp nem volt joga, hogy bármit kívánjon tőle.

Megtorpant, szíve a bordáit döngette.

Egész eddig csak úgy volt képes elviselni az Alizeh közelségével járó fájdalmat, hogy gyűlölettel vértezte fel magát. Viszont most, hogy tudta, mekkorát tévedett, hogyan lehetne képes megmaradni a lány mellett? Hogyan nézhetne egyáltalán az arcára, ha egyszer már nincs mivel megóvnia azt a nyomorúságos szívét?

Átfagyott kezeivel végigsimított az arcán, és emlékeztette magát, hogy nem veszítheti el az önuralmát, hiszen a lány most is látja őt. Úgy érezte, menten lángra lobban, ha nem sikerül valahogy levezetnie a feszültséget – de hogyan is csitíthatná háborgó elméjét, ha Alizeh közben figyeli őt?

Kurus az elmúlt néhány perc során alig szentelt figyelmet a környezetének, és csak most, felpillantva vette észre, hogy egy fénylő facsoport előtt áll Tulán legkiterjedtebb sósíkságának peremén. A széles pusztaság kísérteties benyomást keltett, és a férfi minden eddiginél erősebben tudatára ébredt, hogy Alizeh és ő magányosan áll a sötét égkupola alatt, mozdulataikat pedig csak a csillagok lesik. Énje lázasabbik részének volt mersze elképzelni a lányt, amint a feketeség mélyéről nézi őt.

Ó, hogy mennyire vágyott rá!

Mindent elemésztő szomjúsággal, egy halált áhító férfi kétségbeesésével kívánta. Az ördög nyilván örömmel látta volna így, megalázkodva. Ez a kiábrándító gondolat aztán egy csapásra ki is űzte a fejéből a forróságot, és amint az eltűnt, Kurus dideregni kezdett, és ostobának érezte magát.

Kábának.

Bárcsak ismét gyűlölhetné Alizeht, bár újra gyanakodhatna rá… akkor minden sokkal biztonságosabb volna. Ha viszont továbbra is megmarad ebben a kétségbeejtő állapotában, Arja Könyve lesz a legkisebb gondja. Nem kizárt, hogy még megöl valakit, csak hogy Alizehnek szebb kilátása nyíljon az ablakából. Az is előfordulhat, hogy visszakozik az egész alkutól, márpedig az ördög pont ebben reménykedett.

Ó, azt nagyon megbánná.

Kurus félt, hogy kicsúszhat a kezéből az irányítás. Alizeh azáltal, hogy otthagyta, és nem engedte kibontakozni azt, ami elpusztíthatta volna őt, jót tett vele. Kurus soha többé nem engedhette meg magának, hogy közel kerüljön a lányhoz. Még az elképzelés is nevetséges volt, hogy Alizeh viszonozhatja az érzéseit. A lány most is csak azért szegődött a nyomába, mert nem bízott benne – fogalma sem volt, hogy egy pokolba vezető úton próbálja követni, melynek végén egy sötét úr vár rájuk türelmetlenül.

Nem. Kurus lelke romokban hevert.

A végső csapás az volt, amikor Alizeh kiállt egy több ezer fős, kétségbeesett, elhivatott tömeg elé, melynek tagjai egytől egyig készek voltak meghalni érte.

Ebben a történetben Kurus csakis a gazfickó lehetett.

Jó néhány hónappal korábban már beletörődött, hogy fel kell áldoznia az életét, hiszen csak így vihette véghez, amit kellett. Veszélyes játszma volt bármi egyebet remélnie a halálon kívül, és csakis tragédiával végződhetett. Nem tehetett mást, mint hogy képtelen álmait gyerekkora poros fiókjaiba száműzze.

Egyébként is: várta az ördög.

Ez volt Kurus végső, keserű gondolata, mielőtt eltűnt volna.

Négy

A JEGET SÓBAN OLVASZD FEL

FONJ EGYBE PARTI TRÓNOKAT

ÍGY E SZŐTTES KIRÁLYSÁGBAN

AGYAG ÉS TŰZ MEGMARAD

Kamran elméjében újra és újra ezek a szavak visszhangoztak. A titokzatos könyvre gondolt, amelyet Alizeh szőnyegtáskájában talált, és amelynek rejtélyes felirata azóta beleégett az emlékeibe. Főleg az utolsó két sor nyomasztotta.

Szőttes királyság, agyag és tűz…

Hazannak valószerűtlen módon sikerült elhintenie Kamran fejében egy veszedelmes ötlet magjait: hogy a sors mégis feleségül szánja neki Alizeht. Ami a lányt illette, a herceget bizonytalanság gyötörte – hiszen annyi mindent most sem értett még, elméjét pedig menthetetlenül összebogozták Alizeh kusza árulásai. Csakhogy emlékei a lányról olyan erőteljesek voltak, hogy nehezére esett észszerűen gondolkodni vele kapcsolatban. A kétségeivel dacoló gondolat, miszerint királynéjává teszi, olyan csábító volt, hogy akarata ellenére is elmerengett rajta. Még sosem találkozott olyan fiatal nővel, aki szépségében, tartásában, eleganciájában vagy akár intelligenciájában Alizehhez lett volna fogható. Nem érte teljesen meglepetésként, hogy az elbűvölő, ugyanakkor szerény sznodáról végül kiderült, hogy egy ősi királyság elveszettnek hitt örököse. Mindig is volt benne valami fejedelmi… valami fennkölt…

Kamran gondolatmenetét prüszkölő nevetés szakította félbe, mire ingerülten a hang forrása felé fordult. Azonnal elkomorodott, hiszen azt kellett látnia, hogy Huda kisasszony már megint képtelen uralkodni magán. Az ifjú úrhölgy vihogás közben a mellkasára szorította a kezét, és közben félig tele szájjal, levegő után kapkodva azt mondta:

– Jaj, istenkém, olyan fáradt vagyok, hogy mindjárt összeesek!

Ezen a ponton Kamran nem bírta megállni, hogy gondolatban össze ne hasonlítsa a két nőt. A csiszolatlan és gátlástalan Huda kisasszony Alizeh szöges ellentéte volt. Az egyiket királynőnek nevelték, a másikat úgy, hogy éppen elviselhető legyen. Pedig Alizeh viszonylagos szegénységben nőtt fel, míg Huda kisasszony egy nemesi háztartásban. A különbségeik óriásiak voltak, és bár mindkét fiatal nőnek viszontagságokat kellett átélnie, ezeket csak az egyikük vészelte át az önazonosságát és a méltóságát megőrizve. Kamran összerándult, ahogy újabb prüszkölés törte meg a csendet, és még az eddiginél is savanyúbb arcot vágott.

– Ó, állítom, hogy Tulán rémes egy hely – csacsogott Huda kisasszony. – Kétlem, hogy Ardúnia szépségének bárhol párja akadna a világon…

Volt a hangjában valami bosszantó, ami befúrta magát Kamran bőre alá. A herceg hevesen megrázta a fejét, mintha ezáltal kizárhatná a tudatából. Nem akart Huda kisasszony számtalan idegesítő vonására gondolni.

Ehelyett Szimurg lágy, bársonyosan sűrű tollai közé túrt a kezével, és igyekezett vigaszt meríteni a madár közelségéből. A legendás teremtmény a Zál király iránti tiszteletből sietett a segítségére – az öreg a végrendeletében egyetlen, bűvös tollat hagyott az unokájára. Ezzel a tollal meg lehetett idézni a madarat, de csakis a legnagyobb és legégetőbb szükség esetén. Márpedig Kamran – akit Zahhak, a védelmi miniszter kis híján megfosztott a koronájától, aztán rávette a jósokat, hogy zárják a toronytömlöcbe – igencsak nagy bajban volt. Ugyanakkor az egyezmény pontos részleteit nem ismerte. Szimurg vajon határozatlan ideig vele marad? Vagy a segítsége csupán egyetlen út erejéig szól, és miután földet értek, rögtön el is repül?

Kamran ismét elbizonytalanodott.

Azért kelt útra, hogy bebizonyítsa, méltó örököse saját trónjának. A jósok ezt kereken közölték vele, ám arra nézvést már nem szolgáltak egyértelmű útmutatóval, hogyan is hajtsa végre a feladatot. Kamran kíváncsi volt, vajon Zahhak rájött-e, hova tűnt, és hogy a jósok aztán mit mondtak vagy tettek a távollétében. Hacsak a papoknak és papnőknek nem állt szándékában megakadályozni, hogy a védelmi miniszter királlyá koronázza magát, valószínűleg nem kellett már sokat várni, hogy Zahhak átvegye az irányítást Ardúnia felett.

– Én úgy hallottam, Tulán meglehetősen szép – mondta Dín halkan. – Több beszállítómnak is a déli birodalomban van a székhelye, és kizárólag dicsérő szavakkal…

– No persze – vágott a szavába Huda kisasszony. – Valószínűleg félnek szót emelni a saját országuk ellen, és ugyan ki hibáztathatná őket, ha egyszer ilyen szörnyeteg királyuk van…

Kamran erre megdermedt; haragjának szétszórt szilánkjai most egyetlen, kemény gyűlöletpengévé forrtak össze…

Elméje zűrzavarában egyvalami bizonyos volt:

Meg fogja ölni Kurust.

Míg a gondolattól, hogy esetleg viszontláthatja Alizeht, bizonytalan rettegés fogta el, a fattyú déli királlyal való találkozás ígérete felpezsdítette a vérét. Az elméjében egyre ismétlődő rémképek között előkelő helyet foglalt el Zál király borzalmas halála – az a jelenet örökre beleégett az emlékezetébe. Újra és újra felidézte magában a nagyapja szívébe hatoló kard émelyítő hangját. Tudta, hogy sosem fogja elfelejteni azt az iszonyatot, a sokkot, sem a rá következő káoszt.

Sem magát a gyilkost.

Ardúnia hercegének küldetése most mindenekelőtt az volt, hogy helyrebillentse a mérleget. Eltökélte, hogy megbosszulja a nagyapja halálát, vagy maga is elpusztul. Tulán könyörtelen királya végre elnyeri méltó büntetését. Lehetőleg úgy, hogy ízekre szabdalt testéből és szerveiből keselyűk lakmároznak.

– Kamran.

A herceg a neve hallatán kis híján összerezzent. Erővel nyugalmat parancsolt vérszomjas szívére, és odafordult egykori miniszteréhez.

– Nem akartalak megzavarni – mondta Hazan halkan –, hiszen láttam, hogy a gondolataidba merültél. De a nap mintha csak vánszorogna a horizonton, és egyre erősödő vízmorajlást hallok, ami csakis azt jelentheti, hogy…

– Igen.

Nem számított, az ember levegőben, netán tengeren közelített-e Tulán felé, mindenképpen vízesések robajlása fogadta. Kamran, aki számtalan hajóutat tett már a világnak erre a részére, jól ismerte ezt a harsogó hangot, amely gyűlöletes emlékeztetőül szolgált, hogy Ardúniának legfeljebb két éve maradt, mielőtt el kell kezdenie beosztania a vízkészleteit, és három, mielőtt a válság teljesen maga alá gyűrné a birodalmat. A királyságnak ugyan nemrég elégséges hóesésben és néhány rövid égszakadásban volt része, de Ardúniának néhány napnyi csapadéknál jóval többre volt szüksége, hogy legyőzze az aszályt. Hamarosan több tízmillió alattvalója fogja várni Kamrantól, hogy gondoskodjon róluk – és fennállt a veszélye, hogy ezek egy napon szomjan halhatnak az ő uralma alatt.

Ez is azon súlyos problémák egyike volt, amelyekre Kamrannak megoldást kellett találnia; egy újabb, állandóan a torkának feszülő félelempenge. A nagyapja, Zál király mindezt sikeresen eltitkolta a népe elől, mivel azt vallotta, hogy a pánikkeltés fölösleges lenne, ha egyszer maradt még idő megoldást találni. Most, hogy a teher az ő vállát nyomta, Kamran végre megértette, ez a hallgatás valójában mit is takart: gyávaságot.

Ördögök az égben, a nagyapja kudarcai egyre csak kísértették.

– Becslésem szerint nagyjából harminc perc múlva földet érünk – mondta Hazan. – Reméltem, hogy érkezés előtt megvitathatnánk a korábbi felderítőutam tanulságait. Persze ha inkább várnál…

– Nem. – Kamran merev mozdulattal kihúzta magát. A rázós repülés hosszú órái során eddig nem akadt nyugodt percük, és ezt a rendkívül fontos beszélgetést már olyan régóta halogatták, hogy csaknem teljesen elfelejtődött. Hogy elejét vegye a palotából való esetleges száműzetésének, Kamran az előző napon Ardúnia északi részére küldte Hazant, hogy menedékházat kerítsen, amelyben meghúzhatják magukat, ha a szükség úgy hozná. – Nem, most azonnal megbeszéljük a tapasztalataidat. Azt mondtad, láttad az anyámat? Ott, vidéken?

– Igen.

– Beszéltél is vele?

Hazan ugyan a fejét rázta, de azt felelte:

– Igen.

– Hol történt ez? Jól van?

– Igen.

– És vajon minden részletesebb magyarázatot úgy kell kicibálnom belőled, mint valami átkozott szálkát? Megkukultál?

– Az anyád különös nő – felelte Hazan, miközben próbálta elrejteni a mosolyát. – Az óhajodnak megfelelően északra mentem, ahol is felkerestem a legnagyobb települést. Abból indultam ki, hogy a helyi kocsmában keríthetek majd a legkönnyebben egy gyanútlan földművest, aki hajlandó lesz megválni a földjétől némi aranyért cserébe…

– Rendben, ügyes voltál, Hazan. Tehát bementél a kocsmába, és találtál egy földművest. Most az következik, hogy felkerestél egy hentest, akitől meg marhahúst vásároltál?

Hazan szeme összeszűkült.

– Ha túl komor a hangulatod, hogy lefolytass egy egyszerű beszélgetést, még most szólj. Megkímélnél a késztetéstől, hogy lelökjelek a madaradról, és gyönyörködve nézzem, ahogy a gravitáció elroppantja a nyakadat.

A dzsinn szavai furcsamód valamelyest jobb kedvre derítették Kamrant.

– Mindig ennyire nyilvánvaló számodra a kedélyállapotom?