A kőszívű lord meghódítása

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

NOVELLA HÁROM

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

A kőszívű lord meghódítása

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Utószó

Ebony Oatenről

A kőszívű lord meghódítása

Eredeti cím: Romancing the Stone-Cold Rogue

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

A kőszívű lord meghódítása

Egy megaláztatás elől menekült — és egy sokkal nagyobb botrány kellős közepén találta magát.

Lady Adelaide Thornton egyetlen estére is épp elég szégyent tűrt már el. Egy elbűvölő hozományvadász nyilvánosan elárulta, bőrig ázott, tönkrement cipellőben menekült el a Bevington-bálról — így hát azt teszi, amit minden józan nő tenne: beszáll a legközelebbi hintóba, és hazavitelt követel. Csakhogy a hintó nem az övé. A benne alvó férfi pedig az utolsó ember a földön, akivel kettesben szabadna maradnia.

Learmonth — a kőszívű gazember, aki valaha ellenállhatatlan bájjal udvarolt neki, aztán összetörte a szívét és romba döntötte a családját — részegen hever az ülésen, botrányosan vonzóan, és túlságosan is közel ahhoz, hogy Adelaide nyugodt maradhasson. Amikor a hintó egyenesen a fáklyafényben várakozó előkelő társaság elé gördül, minden szempár látja, amint Lady Adelaide Thornton kiszáll egy nőtlen férfi magánhintójából. Elveszett. Megint. Ugyanazon férfi miatt. Most, saját családi otthonában, kényszerű közelségben összezárva vele, miközben a házassági hirdetményt már kihirdették, Adelaide-nek el kell döntenie, vajon a férfi jelenlétében fellobbanó forróság harag-e — vagy valami sokkal veszélyesebb. Learmonth esküszik, hogy ezúttal valóban szereti. Adelaide esküszik, hogy soha többé nem hagyja magát bolonddá tenni. De a férfi kezében ott a különengedély, az esküvő vészesen közeleg, és a gondosan őrzött szívnek egyre kevesebb ideje marad ellenállni.

Képes lesz Adelaide ellenállni egy szélhámosnak, aki mindenáron bizonyítani akarja, hogy megváltozott — vagy a második esély végül mindent elvesz tőle, ami még megmaradt?

Fejezet 1

1818. január.

Forró, dühös könnyek csorogtak végig Lady Adelaide Thornton hideg arcán, miközben kirontott a zsúfolt bálteremből. „A csudába!” – mormolta lihegve, s a hideg éjszakai levegőben pára szállt fel az ajkáról. Ennél csúnyább káromkodás nemigen szerepelt a szókészletében. Miután meggyőződött róla, hogy senki sem hallja, kissé hangosabban ismételte: „A csudába mindnyájukkal!”

Micsoda gyáva teremtés volt, hogy még a nyilvános megaláztatás után sem tudott kellő meggyőződéssel káromkodni. Pedig épp az imént alázták meg. Ha valaki meghallja, hogy káromkodik, azon az már aligha rontana, de a belé nevelt modor nem engedte, hogy ennél erősebbet vagy hangosabbat mondjon. Vajon valaha is újra a társaság színe elé mer állni a ma esti megaláztatás után?

A birtokot a holdtalan, fekete éjszakában szépen bevilágító tüzes kosarak fénye elhalványult mögötte, ahogy berohant a kertek közé. Szégyen töltötte el a lelkét. És hideg. Ostoba liba, még egy kendőt sem kapott magára, mielőtt kirohant. Egész testében reszketett.

Mindegy volt, merre megy, csak minél távolabb jusson attól az átkozott bálteremtől. Csak gázolt előre, maga sem tudta pontosan, merre, és egyre távolabb került élete huszonhárom évének legszörnyűbb pillanatától.

Fenyőfák szabályos sora bontakozott ki előtte. Megállt, hogy levegőt vegyen. A csudába, sáros víz szivárgott a cipellőjébe. A testi kellemetlenség csak tetézte az érzelmi katasztrófát. Tél volt, a Bevington House környéke csuromvizes, ő pedig ostoba bolondként túl könnyen odaadta a szívét és a jó hírét.

Szégyen a szégyenre. Elég rossz volt, hogy néhány hónappal ezelőtt Learmonthtal kapcsolatos félreértés és az azt követő tragédia miatt mindenki sajnálta. Most készséggel visszavette volna azt a szánalmat, ha cserébe eltűnik az a nyílt gúny, amelyet ma este kellett elszenvednie.

Sandhurst úr afféle nyafogó kis cicának nézte, Adelaide pedig pontosan a kezére játszott. Azok a szép, elegáns kezek, amelyeknek megengedte, hogy megfogják az övét. Ahogy Sandhurst a hüvelykujját végighúzta a csuklóján, amikor biztos volt benne, hogy senki más nem látja. Olyan bensőséges érintés volt ez, hogy Adelaide biztosra vette: ők ketten egymásnak rendeltettek. Különösen a Learmonthtal való csalódása után.

De nem. Úgy látszik, Sandhurst úr »alig ismerte őt«. Zavartság ült ki az arcára, amikor Adelaide ma este a bálon meglátta, hogy a frissítőasztal mellett Miss Elizabeth Barnwell egyik hajtincsét pödri az ujjára. Pfuj! Micsoda ütődött liba volt, hogy hitt Sandhurst közeledésében. Nem csupán az volt a baj, amit látott, hanem az is, amit hallott.

„A hozománya épp megfelel majd nekünk, ettől ne tartson.”

Sandhurst ezt úgy mondta, hogy közben Miss Barnwellt nézte, és elbűvölő szavaival szinte csapta neki a szelet. Adelaide számára kétség sem fért hozzá, kiről beszélt Sandhurst, amikor a hozományt emlegette.

Ha Adelaide lett volna az egyetlen tanú, egyszerűen átmehetett volna egy másik terembe, és ott maradhatott volna a Bevington-bálon melegben, szárazon – még ha összetört szívvel is. De nem, túl sokan voltak jelen, túl sok tanúja akadt ennek a személyes katasztrófának.

A reszketés visszarántotta a jelenbe. A cipellője tönkrement, így akkor sem térhetett volna vissza a bálterembe, ha akart volna. Valahol volt ott egy kerti ösvény, de nagy sietségében, hogy minél messzebb jusson onnan, szem elől tévesztette. A sötétben továbblendült a fenyőktől, és a várakozó hintók oldalán függő lámpások narancsos fénye felé botorkált.

A helyzet csak egyre rosszabbra fordult: esni kezdett. A cipellője már így is tönkrement, most pedig a ruhája szegélye is átázott. A gondosan göndörített fürtjei mostanra úgy lógtak, mint valami ázott patkányfarkak. Mire hazaér, egy nyomorult, csatakos, vacogó szerencsétlenség lesz belőle. Az otthon gondolata, hogy melegben lehet majd, elbújva a szobájában mindenki elől, volt az egyetlen reménysugár, amely továbbvitte a hintók sora felé.

Végre megpillantott egy ismerős kocsit. Meg sem várva a lakájt, a kilincs után nyúlt, és felkapaszkodott a hintóba. Abban a pillanatban, hogy behúzta maga mögött az ajtót, öklével felütött a mennyezetre. „Kocsis, legyen szíves azonnal hazavinni!”

Kint lábak csoszogása hallatszott, ahogy a Thornton család kocsisa és lakája felocsúdott abból, amivel épp foglalatoskodtak, és sietve elfoglalták a helyüket. Adelaide szerint nem elég gyorsan. „Most! Kocsis!” Majd otthon bocsánatot kér tőlük, és a tűpénzéből ad nekik kárpótlásul a modortalanságáért. Most takaróra volt szüksége. Anyja mindig tartott egyet összehajtva az elülső ülésen. Bárcsak megtalálná.

A lovak rántással megindították a hintót. Adelaide a fenekére huppant, vacogott a hidegtől, remegett a felkavart érzelmektől. Behúzta a függönyöket, hogy nyomorúságát elrejtse a külvilág elől. A félhomályban a vajszínű függönyök nehéz, szürke tömegnek látszottak. Ebben a hintóban minden egy kicsit furcsának tűnt; aligha meglepő, hiszen a szeme tele volt könnyel. A behúzott függönyök mögött biztonságban volt mások tekintetétől. Sőt mi több, úton volt hazafelé.

Most már csak fel kellett melegednie. Hol lehet az a takaró?

A lovak patáinak ütemes dobogása megnyugtató ritmust adott a gondolatainak, miközben tapogatózva kereste a kötött takarót, amelyről tudta, hogy valahol itt kell lennie. Ez is elmúlik, ez is elmúlik.

Ekkor hallotta meg, hogy valaki moccan a vele szemközti ülésen. A döbbenettől nyomban elálltak a könnyei. Szeme hozzászokott a kívülről beszűrődő lámpafény gyenge derengéséhez. Adelaide ekkor hirtelen, jeges tisztasággal ráébredt, hogy valójában nincs egyedül. A félelem rázta meg, erősebben, mint a testét gyötrő hideg borzongás. Egy férfi volt itt vele.

Remegő hangon kérdezte: „Mit keres a családom hintójában?”

A férfi felült addigi fekvő helyzetéből, a fejéhez nyúlt, és hunyorgott a félhomályban. „Micsodában?”

Jeges döbbenet söpört végig Adelaide testén. Nem a könnyei miatt tűnt minden kissé helytelennek. Teljesen rossz hintóba szállt be!

A hintó jó tempóban haladt, hiszen ő azonnali indulást követelt. Adelaide újra felütött a tetőre, és felsikoltott: „Azonnal álljanak meg, tévedés történt!”

A vele utazó férfi lassan megrázta a fejét. Óvatosan mozgott, mintha mély álomból ébredt volna. Talán sajgott a feje. Sétapálcája fejével megkopogtatta az utasteret a kocsistól elválasztó falat. „Legyen szíves félreállni, jóember.”

A hangja ismerős vágyborzongást futtatott végig Adelaide-en. Fájdalmasan ismerőset. Az nem lehet...

Visszaroskadt az ülésre. Adelaide-ból csak úgy kibuktak a szavak. „Nem hiszem el... hiszen maga az!”

A férfi halkan felköszörülte a torkát, miközben a hintó megállt. „Lady Adelaide Thornton. Minek köszönhetem a társasága örömét?”

Fejezet 2

A férfi felállt az ülésén, aztán lassan lehajtotta a fejét, hogy felé biccentsen. Learmonth. Borzongás futott végig a testén. Ő volt az utolsó férfi, akit életében valaha látni akart. Nos, a második utolsó Sandhurst úr után. Mégis, valami furcsa remegés áradt szét benne. Nem volt teljesen kellemetlen, és ettől másodpercről másodpercre csak még zavarodottabb lett. Nem, nem fog teret engedni ezeknek a meleg érzéseknek. Egy cseppet sem!

„Maga mit keres itt?” – kérdezte Adelaide. „Azt hittem, a kontinensre menekült, miután megölte a bátyámat.”

A férfi arca elkomorult. Sóhaja megbánást árult el. Az együttérzés egy pillanatra feléledt Adelaide szívében, de rögtön száműzte. Learmonth egyszer már bolondot csinált belőle. Még egyszer nem hagyja magát – legalábbis ugyanannak az úriembernek nem. Már ha egyáltalán úriember volt.

„Higgye el, Lady Thornton, soha nem akartam ártani a bátyjának. Mélységesen sajnálom, ahogyan a dolgok alakultak.” Erre a kezével az övé felé nyúlt. Meleg ujjai hozzáértek a tenyere széléhez, és forróság égette a bőrét. „Csontig átfagyott" - mondta, és a hangja olyan érzéseket ébresztett benne, amelyeket nem kellett volna.

Adelaide önvédelemből elhúzta a kezét. Ha kézen fogná Learmonthot, az mindig más dolgokhoz vezetett, ő pedig elveszítené a józan eszét. Megint. És talán még egy családtagját is ráadásul. Vádlón így szólt: „Egy puszta bocsánatkérésnél többre lesz szükség, hogy jóvátegye, amit tett.”

„Megérdemeltem ezt” – mondta a férfi. „Az egészet megérdemlem.” Önsajnálón lehajtotta a fejét. „Tényleg összetörtem a szívé-" Egy finom böffenés szakította félbe.

Adelaide követelően kérdezte: „Maga részeg?”

„Nagyon. És maga fázik… jóságos ég, nézzen már magára. Biztosan megfagy.” Levetette a kabátját, átült mellé, és a kabátot Adelaide vállára terítette. „A cipője is tönkrement. Mi történt?”

„Maga összetörte a szívemet, és szétszakította a családomat.”

Az összetört szívekről szóló beszéd csak elterelte Adelaide figyelmét a valódi bajról. Ki kellett jutnia a hintóból, méghozzá gyorsan. A kabát, amely Learmonth testének melegét árasztotta, felforgatta az érzékeit.

Learmonth gyengéden átkarolta. „Fel kell melegednie. Igyon egy kortyot a flaskámból, jó whisky.”

Ahogy a férfi egyik karjával Adelaide karját dörzsölte, lassan melegség kezdett szétáradni benne. Nem akarta engedni magába, nehogy ismét a férfi hatalmába kerüljön. Mégis, amikor a férfi a szájához emelte a flaskát, kortyolt belőle. Tűz égett a szájában és a torkában, majd lefelé kezdett égni. Egy pillanatig levegőt sem kapott, aztán köhögési roham tört rá. A férfi kezére tette a kezét, hogy visszavegye a flaskát; az érintése újabb forró nyilallásokat küldött végig rajta.