Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Agócs Erzsébet

© Agócs Károly, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 46 5

A fekete kristálygömb

Lányomnak, Erzsébetnek

Narrátor

A gyermeket lenyűgözte a vásár. Magát a szót már ismerte, többször is hallotta korábban, ám a legtöbb szóval ellentétben, melynek a jelentésével még nem volt egészen vagy egyáltalán tisztában, ennek a csengésében valami sejtelmes ünnepélyességet érzett. Előző este, amikor megtudta, hogy másnap őt is magukkal viszik – jóllehet kényszerűségből, mert „nincs kire hagyni” –, izgatottság fogta el, lelkes várakozás, melyet beárnyékolt ugyan az említett kényszerűség kapcsán érzett némi méltatlanság, amiért eszerint ő, mint oly sok más dologhoz, még ehhez sem „eléggé nagy”.

Lenyűgözte a vásár. A vidám forgatag, az óriáskerék, a körhinta, a soha nem látott, furcsábbnál furcsább portékák az árusok pultjain, a kalitkába vagy ketrecbe zárt, színpompás tollazatú madarak és különös állatok, a lampionok, papírforgók, a mutatványosok és szemfényvesztők ámulatba ejtő attrakciói, az ínycsiklandozó pecsenyeillat, a szüntelen zsibongásba olykor bele-belevesző, szomorkás kintornamuzsika, a vásárosok harsány rigmusai, a hol itt, hol ott felhangzó kacagás, az arcokról sugárzó önfeledt derű, mígnem arra ocsúdott fel, hogy egyre sűrűsödik körülötte a tömeg és sodorja magával, fojtott suttogás közepette: „A Látnok! A Látnok!” Az elöl vonulók csakhamar megálltak, a hátrább lévők pedig feltorlódtak mögöttük. Kétségbeesetten forgolódott, szabadulást keresve a hirtelen támadt homályból, a fölébe tornyosuló idegen férfiak és nők szorongató, fullasztó sokaságából, mígnem ösztönei sugallatára elindult előre, amerről a legtöbb fény szűrődött be. Különösebb nehézség nélkül hamarosan sikerült is kifurakodnia az első sorba.

Akkorra el is halt a tömeg morajlása, és mintha a vásári zsivaj is alábbhagyott volna egyszeriben, elhalt a kintornamuzsika, már csak egy-egy árus vevőket csalogató rikkantása hallatszott valahonnan távolabbról, s mind ritkábban.

Ijedten hőkölt vissza, ahogy felnézett. Vele szemben épp, alig pár lépésnyire tőle egy délceg, sötét ruhás férfi állt egy szürkére festett, csukott bódé előtt, s mintha éppen őrá pillantott volna fekete szemüvegén át, ahogy előbukkan a tömegből, és felnéz. De aztán mindjárt felszegte a fejét, akárha a messzeségbe nézne a sokaság felett, ám ahogy fehér botját kissé felemelte, éppen őrá mutatott vele, ő pedig biztosra vette, hogy valamilyen okkal és szándékkal. De máris feljebb emelte, annyira, hogy a vége a feje fölé nyúlt, a másik kezét pedig kissé kitárta, és elmormolt egy rövid fohászt, amiből a legközelebb állók is alig néhány foszlányt hallhattak csupán: „Add, Uram, hogy szólni tudjak megint, és szavaim eljussanak a szívekhez, világoljanak, mint fáklyaláng az éj sötétjében, mutassanak utat a tévelygőknek, nyújtsanak vigaszt a kétségbeesetteknek, és igazak legyenek, mint az Írás igéi. Neked tetszőek legyenek, Uram. Ámen.” Aztán leengedte a botját, és kissé rátámaszkodva beszélni kezdett, ugyanúgy felszegve tartva a fejét.

– Testvéreim! Felebarátaim! – mondta kellemes, mély hangján. – A boldogságról fogok szólni ez alkalommal, legelébb is a világi értelemben vett boldogságról. Mi mást is jelenthet ez a szó ilyen értelemben, mint hatalmat, gazdagságot és szabadságot? Akár külön-külön is, hiszen mindhárom magában foglalja, eleve feltételezi a másik kettőt. Hatalom, gazdagság, szabadság – miért ébreszt énbennem mégis valamiféle balsejtelmet e három szó? Miért nem a boldogságot juttatják eszembe, hanem éppen a kárhozatot, a romlást, a pusztulást? Kézenfekvő a magyarázat. Gondoljunk csak régmúlt korok letűnt birodalmaira, melyek ugyanarra a sorsra jutottak mind, szükségképpen: összeomlottak, semmivé lettek, és a szerencsésebbeknek is ma már legfeljebb csak omladozó romjait láthatjuk. Hatalmassá akartak lenni. Állítottak hát félelmetes sereget, és meghódítottak idegen földeket, és rabigába hajtották azok népeit. Hatalmassá lettek, s építettek égbe nyúló tornyokat hatalmasságuk jelképeként. Gazdaggá akartak lenni, hát kifosztották és kiszipolyozták a leigázott népeket. Gazdaggá lettek, s építettek cifra palotákat gazdagságuk fitogtatására. Az emberek pedig szabaddá akartak lenni, hát nem akartak a Parancsolatok szerint élni. Új rendet hirdetve káoszt teremtettek; erénynek tették meg a bűnt, hitnek a tagadást, igaznak a hamist, a rútat meg szépnek, és hivalkodva merültek el a fertőben. Nem voltak hajlandók többé szépen, halkan, az alázat hangján szólni; beszédük harsány rikácsolás, szónoklásuk káromlás és gyalázkodás lett. Szabaddá lettek, és zengtek ocsmány énekeket tüntetően, fülsértő muzsikától kísérve, szabadságuk himnuszaként. Hatalmasak és gazdagok lettek hát a birodalmak, népeik pedig szabadok. Fénykorukat, boldog korukat élték. Aztán egyszer csak semmivé lettek. Gőgös tornyaik leomlottak, cifra palotáikat elemésztette a tűz, bűnös városaikat forró láva, kénes eső, özönvíz árja vagy barbárok serege pusztította el.

Egy kis szünetet tartott, mozdulatlanul, akár egy szobor, aztán folytatta.

– Régmúlt korok letűnt birodalmairól szóltam, de nem ismertünk-e saját korunkra, mai világunkra? Vajon miránk is ugyanez a sors vár? Bennünket is pusztulásba fog vinni a boldogságra törekvésünk? Igen, elkerülhetetlenül. Ha nem értelmezzük át a boldogság fogalmát. Pontosabban, ha nem a helyes értelmezéséhez tartjuk magunkat, és aszerint élünk. De mi is a boldogság helyes értelmezése, hogy úgy mondjam, üdvös felfogása, szemben a világi felfogásával? Egy régi keleti bölcsességet kell idéznem: „Bármennyi öröm van a világon, mind abból fakad, hogy boldognak akarsz látni másokat. És bármennyi szenvedés van a világon, mind abból fakad, hogy boldognak akarod látni magadat.” A megfogalmazása óta eltelt több mint egy évezred során is oly kevesekhez jutott el ez a bölcsesség, és ha el is jutott, volt-e foganatja? Aligha. Hiszen ma is azt kell látnunk, hogy sokkal több a szenvedés a világon, mint az öröm. Vagyis a bölcsesség második tétele, a boldogság világi, önző, kártékony felfogása érvényesül: az emberek boldognak akarják látni magukat. Ezért mindenekelőtt gazdagságot akarnak, sok pénzt, hogy azzal tekintélyt, vagyis hatalmat vásároljanak, meg szabadságot, hogy kiélhessék vágyaikat, szeszélyeiket és indulataikat. De mindezt csakis mások ellenében, mások boldogtalansága árán tehetik és teszik is meg. Lelkiismeretlenül, bűntudat nélkül. Sőt kérkedve, hivalkodva, gőgösen.

Megint tartott egy kis szünetet, aztán beszélt tovább:

– Nézzük akkor az első tételt, vagyis a boldogság üdvös felfogását. Mit is jelent valójában, hogy boldognak akarsz látni másokat? Természetesen nem csupán kívánságot vagy jó szándékot, hanem tetteket, mindenekelőtt. Azt jelenti, hogy örömet szerzel másoknak mindenkor, amikor teheted, hogy megteszed a boldogságukért, amit megtehetsz. Nemes erények gyakorlását jelenti tehát, mint legfőképpen a megbocsátás, a könyörületesség és az önfeláldozás. Légy hát megbocsátó, mert boldogok lesznek azok, akiknek megbocsátasz; légy könyörületes, mert boldogok lesznek azok, akiken megkönyörülsz, és légy önfeláldozó, mert boldogok lesznek azok, akiknek javára lemondasz. Egyszóval légy jó, mert boldogok lesznek azok, akikkel jót teszel. És ha előbb cselekszed a jót, mint azt elgondolod, és bűntudatod támad, ha elmulasztasz jót cselekedni, és inkább vársz hálátlanságot cserébe, mint hálát, akkor valóban jó vagy. Ha meg valóban jó vagy, akkor nem lehetsz boldogtalan, és akkor béke van a lelkedben. Többet pedig ne is kívánj a sorstól, mert az már ajándék. Okkal kérdezhetnéd persze: azt jelenti ez, hogy eleve le kell mondanom a boldogságról, mert a legtöbb, amit elérhetek, az, hogy nem leszek boldogtalan? A világi felfogás szerint igen, le kell mondanom róla. Ám a kérdés értelmét veszti a boldogság üdvös felfogásában, mely szerint számomra nem a saját boldogságom a fontos, hanem a másoké.

Mereven, kissé felszegve tartotta a fejét továbbra is, mintha a messzeségbe nézne a hallgatóság felett, magasabbra emelte a botját, egy darabig éppen a gyermek felé mutatva vele megint, aztán újra rátámaszkodott, és folytatta.

– Mindazok pedig, akik eszerint éreznek, gondolkodnak és cselekszenek, magasztos küldetést teljesítenek, anélkül persze, hogy tudatában volnának ennek: a békesség és szeretet evilági birodalmának megteremtésén munkálkodnak. Isten katonái ők, a mindennapok névtelen hősei. Álljatok hát be közéjük ti is…

Ekkor egy kéz – az anyja keze – karon ragadta a gyermeket, és elrángatta onnan. Az elszenvedett durvaság miatt biztosra vette, hogy olyasmit hallott, amit nem lett volna szabad hallania, és bár semmilyen erre utaló intést nem kapott, bűntudata támadt, mely aztán mélyen a lelkébe ivódott, elannyira, hogy majdan, meglett emberként már, a maga által rejtélyes vezeklésként felfogott, beletörődéssel, ám jobbára leplezetten a felsőbbrendűség gőgjével viselt sorsán tűnődve, seregszemlét tartva sértett büszkeséggel annak meghatározó, úgymond végzetszerű, számára szükségképpen kedvezőtlen történései és a saját, vesztésre kódolt döntései felett, mindannyiszor e jelenethez, e vásári szónoklat emlékképéhez jutott vissza mint kiindulóponthoz, vagy még inkább – találtassék bár mégoly képtelenségnek ily zsenge kor vonatkozásában – fordulóponthoz, ahol olyasmiben lehetett része, bizonyára vétekből, olyasmit hallhatott, ami eldöntötte majdani sorsának irányultságát. Magából a prédikációból néhány, számára eladdig ismeretlen szóra emlékezett csupán, amelyek jelentését hozzávetőlegesen sem tudta kikövetkeztetni, ám amelyeket sokat sejtető, becses titokként őrzött, mint afféle varázsigéket: bűntudat, könyörületesség, önfeláldozás, küldetés. Később, amikor már tisztában volt a jelentésükkel, egyfajta útmutatásul szolgáltak számára a választásait, döntéseit és egészében a magatartását illetően, mintegy meghatározták a jellemét, mondhatni erkölcsi alapállását: korát meghazudtoló együttérzést, önzetlenséget és áldozatkészséget tanúsított mások iránt, éspedig valami homályos bűntudattól indíttatva – okkal feltételezhetjük, hogy ama prédikáció üzenetének foganatjaként.

Ennél többet nem is időzünk el a gyerekkoránál, de feltétlenül emlékeztetnünk kell arra, visszatekintve immár, hogy rossz sora volt, kemény, olykor kíméletlen bánásmódban volt része, rideg érzelmi környezetben, a kötelességszerű gondoskodás nyújtotta biztonságban ugyan, de szeretet nélkül nevelkedett. Említést érdemel még, hogy egyedül ő érte meg a felnőttkort a négy testvér közül; hármukat pár évnyi időközökkel sorra elvitte valamilyen kór. Iskolásként szellemi képességei, fogékonysága és képzelőereje bizonyos fokú koraérettségről tanúskodtak. Meglehetősen zárkózott, érzékeny, halk szavú, barátságos természetű fiatalember lett. Egyenes tartása, szabályos, lágy vonásai és kissé révedező, visszafogott derűt sugárzó tekintete aligha engedték sejtetni a gyermekként részéül jutott mostoha sorsot. Megjelenésében és jobbára még kiforratlan egyéniségében a folytonos kiszolgáltatottságban elszenvedett bántalmak, sérelmek és megpróbáltatások ellenére ép, ám igen sérülékeny lélek vetült ki, mely lélek magában hordozta a mártírságnak, bár úgy is mondhatni, az önpusztítás poklának a csíráját. Ama emlékezetes vásári jelenet után így látjuk hát viszont őt, ifjúként – ábrándoktól, a boldogság reményétől és persze merész céloktól fűtve, melyekről szólnunk fölösleges is volna –, sorsának újabb fordulópontja előtt, amelynek kimenetelét akár meg is határozhatta a fentebb említett legelső.

Már több hónapja jegyben járt egy lánnyal, és nemrég tűzték ki a házasságkötés időpontját. Nem fűzte hozzá igazi szenvedély; nem volt különösebben szemrevaló, sem pedig élénk szellemű, okos lány, de melegség, természetesség és visszafogott életöröm sugárzott belőle. A tétova vonzalom, mely őbenne ébredt iránta, részvétből, szánalomból táplálkozott: árva volt. Talán a gondviselés sodorta egymás mellé és a számkivetettség sorsközössége kapcsolta össze őket, hiszen egy bizonyos értelemben, vagyis lényegében ő is árván maradt: tizenhat évesen kitagadta az apja. Támaszra leltek hát egymásban, és ez elegendő alapnak ígérkezett számukra egy egész életre szóló, tartalmas és termékeny szövetséghez, a világ rendje szerint.

Míg a hasonló korú fiatalemberek életében, mindennapjaiban jellemzően fontos szerepe van a barátságnak, és jószerével virtusnak tekintik a szórakozásnak bizonyos, kicsapongásba hajló formáit, őneki nem voltak igazi barátai, és szabad idejét legszívesebben elvonulva, olvasással töltötte, a könyvekből elégítve ki sokirányú érdeklődéséből eredő tudásszomját és a kultúra iránti igényét.

Épp azon a napon, melyen a menyasszonya jó egy hétre elutazott, egyik ismerősének unszolására este ellátogatott a kultúrotthonban működő színjátszókörbe. Éppen versmondás volt soron, egy, a színi rendező – vékony, magas, szakállas, Krisztus-arcú fiatalember, maga is afféle műkedvelő – által írt dráma, egy tragikus szerelmi történet szereplőinek kiválasztásához. Éppenséggel nem idegenkedett a színjátszás gondolatától, de nem számított arra, hogy szavalnia kell. Egy kevéssé ismert, viszonylag rövid, melankolikus költeményt adott elő – az egyetlent, amelyet kívülről tudott –, kissé lámpalázasan persze, de kellő átéléssel, helyenként színvonalasan, összességében elfogadható módon. Bár a rendező elég sok csiszolnivalót talált az előadásmódján, végül őt ítélte meg a legalkalmasabbnak a vőlegény szerepére, elsősorban rokonszenves megjelenése, szabályos, lágy arcvonásai, kissé ábrándos tekintete, gesztusainak visszafogottsága, és – ahogy szó szerint mondta – a lényéből kitetsző sebezhetőség, esendőség miatt, ami előrevetíti valamiféle sorstragédia lehetőségét, a szerep elvárásainak megfelelően. (Ezzel nem csak a drámájának végkifejletére utalt, abban ugyanis a saját sorsát, baljós tervének beteljesítését vetítette előre.)

A végén egymás mellé állította a menyasszonyt és a vőlegényt, egy darabig mustrálgatta őket, aztán csak annyit mondott, elégedetten bólogatva: „Igazán szép pár vagytok.” Ő zavartan pillantgatott körbe, a lány arca azonban sugárzott az örömtől, hogy megkapta a főszerepet. Ahogy elléptek egymás mellől, összenéztek. A lány alig észrevehetően rámosolygott, aztán máris hátat fordított neki, és visszaült a helyére.

Útban hazafelé egy darabon együtt ment az ismerősével, aki legnagyobb megelégedettségére az intrikus szerepét kapta.

– Remélem, nem bántad meg, hogy eljöttél – mondta az őneki, ahogy elbúcsúztak egymástól. – Igazán szerencsés fickó vagy – tette még hozzá cinkosan, félreérthetetlen célzással.

Lefekvés után végigolvasta a dráma első felvonását. Nem kis meglepetésére valóban magára ismert a vőlegény egyébként kissé elnagyolt jellemábrázolásában, de valamelyest még a külsejének leírásában is. Lelkesen élte bele magát a szerepébe, bár leginkább azért, mert – ahogy körvonalazódni látszott – ő testesítette meg a jóság, a tisztesség és nemeslelkűség eszményét, és következésképp ellene kezdtek szövődni a galád intrikák. Aztán találomra belepillantott az utolsó oldalak valamelyikébe, és megakadt a szeme egy jeleneten, pontosabban az ő szerepére vonatkozó utasításon: „Egy kétségbeesett, önkéntelen mozdulattal megöleli a lányt.” Beleképzelte magát a jelenetbe, egy pillanatra maga előtt látta a lányt, ahogy rámosolyog, és az ölelés módja, a „kétségbeesett, önkéntelen mozdulat” baljós sugallata ellenére tétova öröm fogta el. (Nem tudhatta – hogyan is tudhatta volna? –, hogy ez valós mozzanat lesz az életében, vagyis nem a próbákon fog megtörténni; azok során ugyanis nem fognak eljutni eddig a jelenetig.) Aztán eszébe jutott a menyasszonya, s mint mindig, most is jó érzéssel, megnyugvással töltötte el, hogy társának tudhatja, akivel hamarosan össze is fogja kötni a sorsát, bár nem gyengéd érzelmektől indíttatva, még kevésbé a szenvedély parancsának engedelmeskedve boldogan, hanem józan megfontolásból, nemes, az együttérzésen és kölcsönös megbecsülésen alapuló elhatározásból, egyben igazodva a világ rendjéhez, vagyis teljesítve a felnőtté válás hagyományosan elsődlegesnek és elengedhetetlennek tekintett feltételét.

Igaz, még nem ismerte a szenvedélyt.

Másnap gyakran eszébe jutott a lány, anélkül azonban, hogy különösebb jelentőséget tulajdonított volna ennek. Próbálta maga elé idézni az arcát, de csak elmosódott képek rajzolódtak ki előtte. Hirtelen azon vette észre magát, hogy türelmetlenül, kissé izgatott várakozással gondol a legközelebbi próbára. Csak este jutott eszébe a menyasszonya, és homályos bűntudata támadt.

A rá következő nap délután váratlanul, egészen közelről pillantotta meg a lányt a főutca népes, zajos, vidám forgatagában. Éppen egy kirakatot nézegetett a rendező társaságában. Megtorpant. Hirtelen furcsa, fájó, kissé tán émelyítő szorítást érzett a gyomrában, és forróság öntötte el. Tanácstalanul álldogált egy darabig, de azok, ahogy továbbindultak, mindjárt észrevették őt, és akkor ő is megindult feléjük. Szívélyesen üdvözölték egymást. Nem tudta leplezni a zavarát, a rendező azonban, mintha észre sem venné, derűsen mosolyogva megkérdezte tőle:

– Nem jössz velünk moziba?

– Nem… nem érek rá – válaszolta némi habozás után, még inkább zavartan, miközben egy pillanatra a lányra nézett, és találkozott a tekintetük.

– Holnapután próba, el ne felejtsd – mondta az halvány, sejtelmes mosollyal, amelyben ő diszkrét biztatást vélt látni.

– Igen, persze – válaszolta, még mindig zavartan, azok pedig máris búcsút vettek tőle, és csakhamar belevesztek a forgatagba.

Gyötörni kezdte a féltékenység, bármennyire tiltakozott is ellene, és bármennyire próbálta is vigasztalni magát a gondolattal, hogy a rendező aligha invitálta volna őt közös mozilátogatásra, ha gyengéd érzelmek fűznék a lányhoz – aminek a próbán sem látta jelét, s ez valamelyest megnyugtatta –, és bánta, hogy nemet mondott rá. Tisztában volt vele, hogy a kétség az igazi oka a gyötrelmeinek, mindenekelőtt tehát azt kellene eloszlatnia, akár kedvező, akár kedvezőtlen legyen is a bizonyosság őrá nézve. Ám csakhamar rájött, hogy akkor kerülne igazán nehéz helyzetbe, ha kedvező lenne, éspedig a menyasszonya miatt, aki oltalomra lelt őmellette, akiért már felelősséggel tartozik, sőt akinek már szavát is adta egy életre szóló frigy megkötéséhez – igaz, még nem Isten és ember színe előtt.

Csapdában érezte magát, és úgy ítélte meg, hogy a számára legelfogadhatóbb körülmény, amely nem állítaná válaszút elé, és mentesítené bármely irányú döntés erkölcsi felelőssége alól, az volna, ha érzelmi fellángolása elutasításra találna, reménytelen volna, vagy pedig – ellenkező esetben – ha történne valami a menyasszonyával, és nem jönne vissza. Hasonló élethelyzetben azon a bizonyos valamin akár a halált is lehet érteni, kimondva-kimondatlanul; tény azonban, hogy ő nem kívánta a menyasszonya halálát, csak mint a gondviselés által az ő megsegítésére történő beavatkozás eshetőségére gondolt rá. Így vívódott hát a nap hátralévő részében és a rá következő napon, s ébren töltött órákon át éjszaka, olykor önsanyargató odaadással engedve át magát a szerelemféltés gyötrelmeinek, olykor meg a boldog szenvedély ábrándjaiba merülve, máskor pedig higgadt fejjel latolgatva lelki válságának lehetséges kimeneteleit, beleértve persze a jegyessége felbontását is.

Izgatott várakozással, félve és reménykedve, zaklatott szívvel ment a próbára.

Legnagyobb csalódására a rendező társaságában érkezett a lány, jó negyedórányi késéssel. Igaz, ezúttal sem mutatták semmi jelét annak, hogy egymáshoz tartoznának, és ez ébren tartott benne némi reményt. Nem kis örömére ez a remény pedig egyre inkább megerősítést nyert a próba során: a lány – akinek szerepjátékáról szinte mindig elismeréssel szólt a rendező, nem mulasztva el időnként hangsúlyozni rátermettségét a színművészetre – készségesen, olykor kissé feltűnő odaadással segédkezett őneki egy-egy mondat minél hitelesebb és hatásosabb tolmácsolásában, egy-egy gesztus, mozzanat vagy jelenet minél tökéletesebb kivitelezésében, mintegy átvéve a rendező szerepét. Valósággal lenyűgözte a lány természetes magabiztossága, melyben nyoma sem volt önteltségnek, ellenkezőleg: közvetlenséggel és kedvességgel párosult, derűt és méltóságot sugárzott. És mintha nem is volna tudatában a saját szépségének – gondolta ő –, vagy csak mellékes körülmény volna számára.

Vidám hangulatban telt a próba, és kinn az utcán a társaság még megállt beszélgetni egy kicsit.

Másnap, szombaton, éppen vásár volt, és ahogy megbeszélték, délután ott találkoztak mindannyian, kivéve a rendezőt. Egy alkalmas pillanatban a lány kellő leleménnyel, feltűnés nélkül úgy intézte, hogy elkeveredjenek a többiektől.

(Nem bocsátkozunk részletekbe e kibontakozni látszó románcot illetően, történetünk szempontjából csupán kimenetele a fontos.)

A második légyott során bevallotta, hogy jegyben jár valakivel, a lány pedig – akiben komoly vonzalom ébredt iránta – válaszút elé állította, kellő haladékot adva neki a jól átgondolt döntéshez. Épp aznap levelet kapott a menyasszonyától, melyben tudatta vele, hogy a tervezettnél pár nappal tovább marad távol. Felerősödött benne a remény, hogy valami módon segítségére lesz a gondviselés.

Fölöslegesnek ítéljük meg ecsetelni a lelki tusáit, mert csak ismétlésekbe bocsátkoznánk; döntése, illetve annak háttere pedig részletes elemzés tárgya lesz a későbbiekben. Azt a pillanatot örökítjük meg, amikor lejár a haladék. A kellemes kora őszi est már éjszakába hajlik.

Sorsának újabb fordulópontja, egy életre szóló döntés előtt áll tehát a fiatalember. Ám ha mérlegelni fog is még néhány pillanatig, csak önmagát áltatja vele: az a döntés el van rendelve, mintegy meg van írva a csillagokban. Arcára vetül a fogyatkozó hold sápadt fénye, valamiért eszébe jut A Látnok, homályos bűntudatot ébreszt benne a boldogság szédítő ígérete, súlyos szavak visszhangoznak a fejében: bűntudat, könyörületesség, önfeláldozás, küldetés. Meg kellene halni – gondolja magában. Egy kétségbeesett, önkéntelen mozdulattal megöleli a lányt. Madár rikoltása visszhangzik az éjszakában.

Itt búcsút veszünk tőle, és már csak közvetve fogunk találkozni vele, mások visszaemlékezéseiben. Egy bizonyos értelemben meghal tehát. A lányt azonban viszontlátjuk majd a valóságban, sok-sok esztendővel később ugyan, meglett asszonyként, s akkor erről az elvetélt románcról is szó esik még.

Én

Az első tisztán felidézhető emlékem apámról, mely egyúttal intő jelzésként vésődött az emlékezetembe, viszonylag késői. Addig számomra egyszerűen csak létezett; ott volt valahol a háttérben mint valami árny, komor titkokat sejtető homályban. Soha nem vett a karjába, nem ölelt magához, nem dicsért és nem simogatott meg, és talán nem is szólt hozzám, ha csak rendre nem utasított nagy ritkán, de azt is bizonyos távolságból. De akkor hirtelen mintegy előjött abból a homályból, kilépett a színre, és én szembetalálkoztam vele. Bár azt kell mondanom, valójában én magam erőszakoltam ki azt a találkozást.

Verőfényes tavaszi délután volt, és anyám unszolására kivitt a közeli ligetbe, a majálisra. Négy-ötéves lehettem, akkor ismertem meg ezt a szót, és nagyon megszerettem, annyi szépet és jót foglal magába számomra azóta is, a hozzá kapcsolódó rossz élményem ellenére: ragyogó napsütés, zöldellő fák, bódító virágillat, harsány madárcsicsergés, színes léggömbök, papírforgók, sárkányok, fagylalt, vattacukor, gyerekek és felnőttek vidám, lármás forgataga. Apámról leginkább viszont az a kissé szomorú kép él bennem, ahogy ott áll abban a forgatagban, idegenül, magányosan, tanácstalanul. Azt hiszem, meg is sajnáltam. Kicsit messzebb keveredtem tőle, de szemmel tartott. Mellette, pár lépésre tőle egy másik apa állt, és tárt karokkal, előrehajolva, térdét megroggyantva várta, hogy a kisfia odafusson hozzá. Ahogy odafutott, felkapta, és egymást átölelve boldogan nevettek. Felbátorodva a jeleneten, mikor apám rám nézett, megiramodtam feléje, remélve, hogy majd ő is a karjába kap engem. Amikor egészen közel értem hozzá, felpillantottam rá. Visszarettentem a tekintetétől. Valóságos riadalmat láttam benne; úgy nézett rám, mintha valami szörnyűséget készülnék elkövetni ellene. Megtorpantam, de aztán rögtön feltaláltam magam, nekilódultam, és elfutottam mellette, szemlesütve, megszégyenülve, megsemmisülve. Úgy éreztem, hogy egy pillanatra megáll a forgatag, és mindenki engem néz, hogy mindenki tanúja volt a kudarcomnak.

Sose támadt fel, ami akkor meghalt bennem: a tétova hit, hogy azért fontos vagyok neki, hogy valójában szeret engem abból a bizonyos távolságból, a maga módján. A maga módján – ahogy megértően, makacs derűlátással mondani szokás.

Az utána következő, éppoly tisztán felidézhető emlékem róla évekkel későbbi. Akkor nem én erőszakoltam ki, hogy előlépjen a háttérből, abból a sejtelmes homályból, és szembetalálkoznom vele egyáltalán nem volt megszégyenítő. Félelmetes volt. Különösen így, hosszú évek távolából visszaemlékezve. Akkor viszont sokkal inkább csak gyötrelmes próbatételt jelentett számomra.

Már javában iskolás voltam, úgy tíz-tizenkét éves. Egy késő őszi reggelen – ünnepnap volt – anyám korán felkeltett, és azt mondta, illetve közölte velem a megfellebbezhetetlen tényt, hogy kimegyek apámmal a telekre. Ő közvetített apám és énközöttem. Visszatekintve szinte felfoghatatlan számomra az, amit apám részéről a jellemzően távolságtartó és a lehető legszűkebb, alapjában véve kényszerű érintkezés természetes velejárójaként kell elkönyvelnem: soha nem szólított a nevemen, sem engem, sem anyámat, és eleve kerülte, hogy egyáltalán meg kelljen szólítania bennünket. Nekem úgy kellett hívnom őket, hogy „édesanya” meg „édesapa”. Nem tudok visszaemlékezni arra, mikor kötötték ezt ki, hogyan neveltek rá; egyértelmű tehát, hogy kezdettől fogva így volt, számomra gyerekként persze egészen természetesen, később viszont már egészen érthetetlenül, mondhatni abszurd módon. Anyám mindig „fiam”-nak szólított.

Annak az évnek a tavaszán vásárolta apám a telket a város szélén álló házunktól alig negyedórányi járásra lévő dombon, hogy majd szőlőt telepítsen rá, és borászkodjon, amihez persze présházat és pincét is tervbe vett építtetni. Ebben az elfoglaltságban – ismertem fel utólag – sokkal jobb lehetőség kínálkozott neki arra, hogy félrevonuljon egy sérthetetlen magánbirodalomba, elkülönítse magát a családjától, mint amilyennel a házunk pincéjében kialakított műhelye – egyben valóságos könyvtár is – szolgálhatott.

Sietnem kellett a reggelivel; apám már indulásra készen várt rám odakint. Anyám azt mondta, hogy ebédre biztosan végezni fogunk. Ez megnyugtatott, mert attól tartottam, hogy lemaradok az ünnepnapokon – ha az idő engedte – elmaradhatatlan délutáni futballmeccsről.

Apám egy fejszével a vállán lépkedett előttem, és egy szót sem szólt hozzám egész úton. Hideg volt még, és ritkás köd ült a hegy lábánál, de már érezni lehetett a nap erejét. Szép idő ígérkezett.

A munka abból állt, hogy karókat vertünk le a földbe a leendő lugashoz; ahogy legvégül pontosíthattam, tizenöt párhuzamos sorba, hosszanti irányban a domb oldalán, soronként harmincat, egymástól jó háromlépésnyi távolságra. Összesen tehát négyszázötven darabot. A domb lábánál hevertek egy halomban. Először leraktuk az adott sor karóit a megfelelő távolságra egymástól, felfelé haladva a domboldalon, aztán sorra levertük őket. Nekem kihegyezett végével a földre állítva, függőlegesen kellett tartanom a nálam alig valamivel magasabb karót, két kézzel erősen megmarkolva a felső végéhez közel, apám pedig, velem szemben állva, jó párszor lesújtott rá a fejszével, amíg kellő mélységig bele nem verte a földbe. Eleinte minden ütés előtt ösztönszerűen becsuktam a szemem, de apám csakhamar rám parancsolt, hogy tartsam nyitva, mert nagyon ügyelnem kell arra, nehogy elmozduljon a karó oldalvást. Kelletlenül hozzátette még, nem ártana, ha tanulnék egy kis önfegyelmet. Akkor fogtam fel igazán ennek a szónak a jelentését.

Az ötödik sor után már úgy éreztem, nem bírom tovább, és nemcsak a fáradtságtól, hanem az állandó félelemtől is, hogy egyszer melléüt, vagy lerepül a fejsze feje. De nem vallhattam szégyent. A munka felénél tartottunk egy kis pihenőt, utána azonban még keservesebb volt folytatnom. A tenyerem és az ujjaim tele voltak szálkákkal és hólyagokkal, némelyik kifakadt és vérzett, ami miatt égető fájdalmat éreztem, ahogy megmarkoltam a karót.

Egy ideig az éhség is gyötört, de elég hamar elmúlt. (Nem becsültem apámat igazán azért, mert osztozott velem ebben a rám nyilván nevelő célzattal kiszabott nélkülözésben.) Az utolsó sorhoz érve már jól tudtam, milyen az, amikor elfásul az ember.

Javában délután volt, lefelé tartott a nap, mire végeztünk. A futballmeccs eszembe sem jutott egészen addig, és cseppet sem bántam, hogy lemaradtam róla. A domb lábától visszanézve valamiféle büszkeség fogott el a karók törpe erdejének nyílegyenes sorai láttán. Elevenen él bennem ez a kép, elválaszthatatlanul persze egy másiktól: ahogy apám ott tornyosul előttem, és egymás után sújt le a fejszével, mintegy énfelém. Gépiesen, szenvtelen arccal, biztos kézzel. Halálpontosan.

A rá következő jó néhány évben a szőlőskert a legmegfelelőbb ürügyként szolgált neki a családon kívüli időtöltésre. Olykor azonban – iskolai szünnapokon vagy akár ünnepnapokon is, és kétségkívül nevelési célzattal – rám bízott egy-egy soron lévő, időigényes, egy egész napot kitöltő, számomra természetesen afféle lélekölő munkát, mint amilyen a kapálás. A présház és a pince azonban soha nem épült meg, mert a szőlészkedés sikertelen vállalkozásnak bizonyult: minden évben igencsak gyér volt a termés, alighanem a talaj silánysága miatt, és apám végül eladta a telket. Még abban az évben eltűntek róla a karók, ahogy azt messziről is jól láthattam, nem kis csalódottsággal persze.

A legkeservesebb próbatételt természetesen a nehéz s egyben értelmetlen munka jelentette számomra, bár szerencsére ritkán volt benne részem.

Már a középiskola első osztályába jártam – szüleim fontosnak tartották a taníttatásomat, de gyakran emlékeztettek rá, hogy ezzel áldozatot hoznak értem, nekem pedig hálából kötelességem eminens tanulónak lennem –, éppenhogy őszbe fordult az idő. Apám kőkerítést akart építtetni az utcai frontra. Egyik délután meg is hozták a köveket egy nagy teherautóval, és leborították az udvarra.

Másnap ünnep volt, apám korán reggel kiment a szőlőskertbe, nekem pedig meghagyta, hogy rakjam szabályos halomba a köveket. Előre ki is jelölte a leendő kőrakás alapját, egy-egy követ helyezve el egy képzeletbeli, nagyjából öt lépés hosszú és két lépés széles téglalapnak mind a négy sarkába, a meglévő deszkakerítés mellett, négy-öt lépésnyire az összevissza ledobált kövek dombszerű halmától. Kétségbeesés fogott el a rám váró fárasztó és hosszadalmas munka, meg tehetetlen düh annak hiábavalósága miatt, hiszen alig pár nap múlva, ahogy építik majd a kerítést, úgyis szét fogják hordani a kőrakást.

Barátságtalan idő volt, fel-felerősödött a hűvös szél, és sötét felhők úsztak az égen. Magamban lázadozva, eleve csüggedt lélekkel láttam hozzá a munkához, és mint hasonló esetekben mindig, fülemben csengtek apám szavai, miszerint túl jó sorom van. Mindjárt eszembe jutott egy követ hordó rabszolgákat ábrázoló kép a történelemkönyvemből, és arra gondoltam, némiképp vigasztalódva, hogy az ő sorsukat, vagy pontosabban az emberi nyomorúság végtelen mélységeit tekintve okkal kivételezettnek érezhetem magam, valóban.

Már tapasztalatból tudtam, hogy az ilyen jellegű munkáknál – amelyeket magamban rabszolgamunkának neveztem – a legfontosabb a megfelelő erőbeosztás, vagyis a lehető legtovább tartható tempó megválasztása, ami kevésbé látványos, de hosszú távon egyenletes és biztos haladást jelent. Nehezítette a dolgomat, hogy a kövek különféle méretűek és formájúak voltak, és ügyelnem kellett arra, nehogy felsértsék a kezemet. Ez persze elkerülhetetlen volt; egyre több horzsolás, karcolás és hólyag tarkította a tenyeremet és az ujjaimat, miáltal egyre gyötrelmesebb volt megragadnom a köveket. Ebédre nagyjából elkészültem a munka felével; derekamig ért a szabályos alakú kőrakás, és szinte büszkén tekintettem rá.

Délután rosszabbra fordult az idő, és a felerősödött szél időnként apró esőcseppek záporát zúdította rám. Éreztem, hogy be fogok lázasodni. Egyre fogyatkozott az erőm, ráadásul már csupa seb volt a kezem. De nem adhattam fel.

A családunkban szégyen volt betegnek lenni. Apám soha nem volt az, anyám is csak nagy ritkán, de nem hagyta el magát, nem dőlt ágynak, és maradéktalanul ellátta a teendőit mindig. Velem persze előfordult, hogy őriznem kellett az ágyat néhány napig. Apám nem nyitott rám ajtót, felém sem nézett olyankor.

Már kezdett sötétedni, amikor helyükre raktam az utolsó köveket, kimerülten, fásultan, szédelegve a láztól.

Anyám forró teát készített nekem, és azt kortyolgattam, amikor hazajött apám. Mint soha máskor, most sem intézett hozzám egyetlen elismerő szót sem, amiért teljesítettem egy rám bízott, az erőmet majdhogynem meghaladó feladatot. Említést sem tett a kőrakásról.

Vacsorához készülődtünk, amikor tompa robaj hallatszott az udvarból. Apám kiment, hogy megnézze, mi történt. Mindjárt vissza is jött, s ahogy leültünk az asztalhoz, csak annyit mondott, tárgyilagos hangon:

– Leomlott a kőrakás egyik sarka. – Aztán hozzám fordulva hozzátette: – Vacsora után megcsinálod rendesen.

Akkor anyám kérte, hogy szánjon meg engem, egész nap dolgoztam kint a hidegben, be is lázasodtam, majd megcsinálom másnap, ha jobban leszek.

– Szánjam meg – mondta apám, minden indulat nélkül, de némi gúnnyal, és bólogatott néhányat. – Hát jó. Akkor megcsinálom én.

Tudtam, hogy részéről ezzel még nincs elintézve a dolog, még hátravan egy afféle példabeszéd az okulásomra, közvetett vagy közvetlen, de elmaradhatatlan utalással az én jó soromra.

Egy darabig hallgatott, majd ahogy szedte ki az ételt a tányérjára, szinte derűs hangon beszélt tovább, mintha valami anekdotát mesélne.

– Engem ütött-vert az apám. Ötéves koromtól nyaranta elszegődtetett libapásztornak egy gazdához. Alighogy hajnalodott, ki kellett hajtanom a libákat a mezőre. És miket meg nem éltem még! Ki sajnált engem? Mégis ember lett belőlem. Kemény ember. Ne is sajnáljon engem soha senki!