Dr. Ramani Durvasula

MENJEK VAGY MARADJAK?

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dr. Ramani Durvasula: Should I Stay or Should I Go?

Copyright © 2015 by Dr. Ramani Durvasula

All rights reserved.

Menjek vagy maradjak? © Partvonal Könyvkiadó, 2022

Magyar fordítás © Molnár Csaba

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-012-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

E könyvet életem „múzsahölgyeinek” ajánlom:

Lányaimnak, Mayának és Shanti Hinkinnek, nővéremnek,
Padma Salisburynek és anyámnak,
Sai Durvasulának. Nagyanyám, Ratnamala Gunupudi (1924–2014) emlékére.

A szerelem megdöbbentő példája annak, hogy a valóság milyen keveset jelent a számunkra.

Proust

Bárki, aki szerelembe esik, szerénnyé válik. Akik szeretnek, mondhatni, zálogba adják narcizmusuk egy darabját.

Freud

Prológus

Egyszer egy skorpió ült a folyóparton, és át akart kelni a túlpartra. De a folyó túl széles volt, és kövek sem voltak, amelyeken átugrálhatott volna. Sok vízimadárnak könyörgött – récéknek, ludaknak, gémeknek –, hogy átvinnék-e, de ők jól felfogott érdeküknél fogva elutasították. Jól ismerték a skorpió ravaszságát és fullánkját. Aztán egyszer csak meglátott egy csodaszép hattyút, amint lefelé úszott a folyón, és behízelgően bókolni kezdett neki.

– Kérlek, gyönyörű hattyú, vigyél át a folyón! El sem tudom képzelni, hogy egy hozzád hasonlóan csodálatos teremtményt bántsak, és nem is áll ez érdekemben. Egyszerűen csak át akarok kelni a folyó túlpartjára.

A hattyú habozott, de a skorpió olyan elbűvölően beszélt, hogy végül meggyőzte őt. Hiszen már addig is elég közel volt hozzá, hogy megmarja, mégsem tette. Mi rossz történhet? Alig pár percig tart átszelni a folyót. Így hát a hattyú beleegyezett, hogy segít a skorpiónak. Miközben a folyón haladtak, a skorpió folytatta a bókolást, kifejezte a háláját, és megállás nélkül dicsérte a hattyú kedvességét, amely szöges ellentétben állt a többi vízimadár elutasításával. Amint a folyó túlpartjára értek, a skorpió már leugrani készült a hattyú hátáról. De mielőtt elrugaszkodott volna, felemelte fullánkját, és beledöfte a hattyúba.

A hattyú felsikított fájdalmában, és nem értette, hogy a skorpió miért tette ezt, annyi fogadkozás, annyi hízelgés és logikus magyarázat után.

– Miért martál meg? – kérdezte a hattyú.

A skorpió ránézett a folyó partjáról, és így szólt: – A skorpió vagyok. Ilyen a természetem.

* * *

A klinikusi praxisomban sok olyan ügyféllel találkozom, akik csapdába kerültek egy patológiásan narcisztikus vagy kizsákmányoló személlyel fenntartott ördögi és mérgező kapcsolatban. Nekik e tanmese fájdalmas és erőteljes oktatóeszköz. Újra és újra beléjük marnak, de még ha tudják, hogy a bántás elkerülhetetlen, akkor is hiszik, hogy ez alkalommal minden másképp lesz. Pedig az eredmény minden esetben tökéletesen ugyanaz: a partnerük továbbra is rosszul viselkedik, ugyanúgy semmibe veszi őket. Ők még jobban magukat fogják okolni a problémáért, a „skorpió” viselkedése pedig jottányit sem változik.

E kísérteties példázatban a skorpió nagyobb belátással bír, mint az átlagos narcisztikusok, legalábbis tisztában van azzal, hogy ő mi is valójában. Azok azonban, akik emberi narcisztikusokkal kerülnek kapcsolatba, jól tudják, hogy szerencsésnek mondhatják magukat, ha a partnerüknek van ennyi önismerete, és tudják, hogy rosszul viselkednek, egyáltalán felfogják, hogy mik is ők valójában. Sajnos azonban a narcisztikusok, ellentétben a skorpiókkal, mesterei annak, hogy másokat hibáztassanak az elégedetlenségükért. Ez gyakorlatilag olyan, mintha a skorpió a hattyút okolná azért, mert az beleegyezett, hogy átviszi a túlpartra. Végtére is a hattyú bármikor mondhatott volna nemet…

BEVEZETÉS

Magadra ismersz?

Az egyetem elvégzése után ismerték meg egymást közös barátaikon keresztül. A diplomájukon alig száradt meg a tinta, csodás karrier állt előttük, buliztak, a barátaikkal jártak nyaralni, és velük töltötték a hosszú hétvégéket is. A világ telis-tele volt lehetőségekkel. Rachel magas és vékony volt, sikeres a marketinges világban, és élvezett minden rá irányuló figyelmet. John kezdő orvos volt, okos, vonzó, fiatal és szexi a műtősruhájában és az éles észre valló fricskáival. John udvarolni kezdett Rachelnek, és lebontotta minden ellenállását. Jó kocsija volt (pipa), nagyszerű állása és sok lehetősége a szakmai feljebb lépésre (pipa, pipa), fáradságot nem kímélve küzdött Rachelért (pipa), szuper éttermekbe jártak, de időnként egymásnak is főztek (pipa), amikor el tudott szabadulni, hosszú hétvégékre utaztak Rachellel (pipa), és szinte már elképesztő módon elbűvölő volt (pipa).

John nagyon magabiztos volt, és néhány hónap múlva kezdett nemtörődömmé válni. Késett a találkozókról, ha egyáltalán elment (hiszen elfoglalt orvos volt), ritkán figyelt, amikor Rachel a munkájáról beszélt (hiszen egy orvos sokáig rendel), egy idő után Johnt már nem érdekelték Rachel barátai és családja, noha kezdetben még elbűvölő volt velük (szeret engem, de elfoglalt, ezért ha van ideje, akkor azt csak velem akarja tölteni). Amikor Rachel a munkahelyi problémáiról beszélt, és szüksége lett volna valaki más véleményére is, John csak ásítozott és a telefonját nézegette (talán fontos hívásokat vár, hiszen elfoglalt sebész). De továbbra is eljártak szórakozni, jól mulattak együtt, a szex is jó volt, és John nemsokára megkérdezte Rachelt, hogy hozzáköltözne-e a kényelmes otthonába. Rachelnek úgyis költöznie kellett, egyébként pedig már 29 éves volt, így hát ideje volt összeköltözni valakivel.

John azt egyértelművé tette, hogy nem szeretné, ha Rachel túlzottan átalakítaná a házat – mivel úgy szokta meg a dolgokat, ahogy azok voltak –, de annak nagyon örülne, ha apró női simításokkal tenné szebbé a szobákat (amint Rachel hamarosan megtudta, e simítások a takarítást jelentették azokon a napokon, amikor a bejárónő nem ment takarítani). Rachel mindent megtett azért, hogy a ház úgy nézzen ki, ahogy azt John elvárta. Rachel, mielőtt találkoztak volna, de még a kapcsolatuk kezdeti időszakában is, nyugodt és kiegyensúlyozott volt. A munkából hazatérve a nappali közepén lerúgta a cipőjét, és nem törődött azzal, ha időnként a pulcsija egy hosszú nap végén a padlón hevert. De most már mindenre figyelt, folyamatosan ugrásra készen állt, és mindent elkövetett azért, hogy minden rendben legyen. Ők ketten megtalálták a ritmust, Rachel lassan családi melegséggel töltötte meg a házat, csodálatos vacsorákat főzött, és élvezték azt az együtt töltött időt, ami az összeköltözés után megadatott nekik.

John időnkénti ridegsége, figyelmetlensége, egyedüllétre való igénye, és az, hogy megkövetelte, hogy az életük egy bizonyos módon nézzen ki, megbocsáthatónak tűnt, hiszen elfoglalt orvos volt, és ez biztosította a kényelmes életformájukat. Ezért Rachel a kapcsolatuk jó részeire koncentrált. Rachel élvezte a munkáját, John pedig nem bánta a túlóráit, mert neki még több volt belőlük. A kettejük fizetéséből egészen gondtalanul éltek. Rachel megvehette magának, amihez kedve volt, és elmehetett szórakozni a barátaival anélkül, hogy ezen nagyon gondolkodnia kellett volna. Amikor a munkájuk engedte, vendégeket fogadtak – és hivalkodó otthonukkal és életükkel kérkedtek.

Rachel anyja és barátai dicsérték őt, de meg is feddték néha. A Johnnal közös otthonuk kényelmes volt, az életük pedig irigylésre méltó. Az édesanyja gyakran így szólt Rachelhez: „Fogd meg ezt a férfit: remek életet biztosít neked, stabil állása van, vicces, és még jóképű is…” Rachel barátai lassanként megházasodtak, az elköteleződés már ott volt a levegőben. Mindig, amikor látta, hogy a barátai hogyan pánikolnak, amikor szakítottak a barátjukkal vagy a vőlegényükkel, ő is megrémült az idő múlásától, és attól, hogy esetleg elölről kell kezdenie az egész párkeresést. Mindez csak megerősítette benne, hogy nem szabad törődnie a figyelmeztető jelekkel, és csak a jó dolgokra kell koncentrálnia.

A megismerkedésüket követő nyáron John elvitte magával Rachelt Fokvárosba, ahová szakmai útra kellett mennie. Ott kérte meg a kezét. A gyűrű mintha csak egy filmből származott volna, a leánykérés után pedig pompás szafarin vettek részt. Az utazást hatalmas kalandként élték meg, jókat ettek, nagyszerű borokat ittak, sokat szeretkeztek, és Rachelnek olyan érzése támadt, mintha csak egy tündérmese lenne az élete (noha a herceg kissé mérges volt benne). Ezért igyekezett más szemmel nézni és jogosnak találni John viselkedését a szállodában, a szafarin és a reptéren. Amikor a férfi nem törődött vele, elutasító vagy éppen bántó volt, Rachel ránézett az ujján csillogó két karátra, és meggyőzte magát arról, hogy John nem kötelezte volna el magát mellette, ha nem szeretné őt igazán. Végtére is nem várhatjuk, hogy valaki mindennap Mr. Csillogó legyen, ugye? Így hát felhívták a nagy hírrel a családjukat, elmondták a barátaiknak, és ők ketten – a gyűrűvel egyetemben – lefutották a szokásos, eljegyzés utáni köröket. Hazaérve visszazökkentek a megszokott kerékvágásba, és elkezdtek az esküvő időpontjáról beszélni. Rachel barátai és anyukája emlékeztették őt, hogy milyen szerencsés lány, hiszen mindene megvan – a románc, a Rómeó és a gyűrű.

John egyre később ért haza (hiszen a doktor úr rendelt), bár időnként egyértelmű volt, hogy ivott. Egyik este a fürdőszobában horzsolásokat vett észre John hátán, mintha csak megkarmolták volna. John egyre jobban féltette a mobilját és az iPadjét Racheltől, titkolózott: még a fürdőbe is magával vitte őket, és szinte sohasem hagyta őket őrizetlenül. Amikor Rachel belépett a szobába, John gyakran lecsapta a laptop képernyőjét, és szélesen rámosolygott, mintha csak azt mondta volna: „szia, szerelmem, köszönöm, hogy bejöttél, és elvonsz a munkától.”

Egyik szombaton, amikor Rachel a mindennapos teendők után rohangált, éppen John kabátját vitte volna a tisztítóba, amikor a zsebében egy számlát talált, amit azon az estén állítottak ki, amikor John elvileg ügyelt. A számla a közeli bárból volt, és a kiállítás időpontja egybeesett azzal, amikor ráírt, John pedig azt válaszolta, hogy egy beteget vizsgál éppen. Pedig valójában épp a kocsmában fizetett.

Rachel szembesítette Johnt a számlával, aki dühöngeni kezdett. „Hogy mersz engem ilyesmivel vádolni? Hát nem tudod, milyen kurva sokat dolgozom? Bassza meg, ez Joe Morgan számlája, csak véletlenül kaptam fel az asztalról, amikor beugrott a kórházba, én meg egy halom papírral rohangáltam. Nézd – nyitja ki a naptárját –, itt van a beteglátogatási előjegyzésem. Mi az ördög bajod van? Mindent el fogsz cseszni, csak mert bizonytalannak érzed magad?”

Rachel sírva térdre borult előtte, és a bocsánatáért könyörgött, hiszen nem akarta mindazt elveszíteni, amit eddig felépítettek – és hallotta az anyját, amint azt mondja, hogy még egyszer nem fog ilyen pasit találni. Úgy érezte, nincs joga vádaskodni, hiszen ha még el is ment inni a barátaival, és erről nem beszélt neki, akkor is megérdemli, hogy kiengedhesse a gőzt. De a bizonytalanság lassan mindenhová beszűrődött. Rachel korábban magabiztos volt, de mostanra megkérdőjelezte minden gondolatát. Az ösztönei folyton figyelmeztették őt, de John mindig elérte, hogy hülyének érezze magát, amikor kérdéseket tett fel neki a viselkedésével kapcsolatban. Időnként egyenesen John vádolta őt megcsalással.

Rachel lassanként észrevette, hogy John nem mindig kedves az ismerőseikkel és az ismeretlenekkel sem. Az éttermekben a legjobb kiszolgálást követelte, ő akart a sor elejére kerülni, panaszt tett az asztal miatt, türelmetlen és követelőző volt a személyzettel. Ez megalázó a részéről, de eközben magához húzza Rachelt, hogy elmondja neki, milyen szép. A nő ettől egyszerre érezte magát zavarodottnak és bizonytalannak.

Idővel John késő éjjeli kimaradásai gyakorivá váltak, Rachel pedig egyre inkább elszigeteltnek érezte magát. Amikor John mégis időben ért haza, elvárta, hogy Rachel azonnal készen álljon az indulásra, mert szórakozni készültek, vagy pedig legyen kész a vacsora. Amikor meg kellett becsülnie, hogy mikorra ér haza, ezt vagy betartotta, vagy nem, így Rachel sokszor ette meg egyedül az otthon főzött ételt. Nagyjából havonta egyszer Rachel számonkérte Johnon a viselkedését, de ő ilyenkor dühödten rátámadt, az önzését emlegetve, hiszen Rachelnek „könnyű, miközben ő keményen dolgozik, erre a nő még nyomkövetőt is szerelne rá?”. Aztán Rachel ellen fordította mindezt: „Miért teszed fel ezt a sok kérdést? Talán rejtegetsz valamit?”

Eközben Rachel életében más dolgok is történtek: a munkahelyén lezajlott átszervezés következtében a munkája bizonytalanná vált, a nővérénél pedig mellrákot diagnosztizáltak. A ránehezedő stressz megtette a hatását, de John ritkán érdeklődött efelől. Amikor Rachel mégis beszélt róla, akkor sem figyelt oda, vagy egyenesen őt vádolta a munkahelyi bajaiért. A nővére tudását a betegségével kapcsolatban lekicsinyelte, és statisztikákat idézett a prognózisról ahelyett, hogy egyszerűen megvigasztalta volna Rachelt akkor, amikor ő a nővére miatt aggódott.

E hónapokban Rachel tovább tervezte az esküvőt, ami kész előadásnak ígérkezett: puccos üdülőszállodában tartják majd Santa Barbarában, és nem sajnálnak semmi költséget, Vera Wang tervezte ruha lesz rajta, fine dining fogásokat fognak felszolgálni, amit egy baráttól rendelnek, akinek cateringes vállalkozása van Montecitóban. A bort saját maguk választották ki helyi borászatokból, a szerződtetett együttest egyik este hallották fellépni a helyi bárban, a barátaik pedig szerte az országból repülnek majd az esküvői hétvégére, hogy „megünnepeljék a szerelmüket”. Rengeteg dologban kellett döntésre jutniuk, John pedig csak az esetek felében vett részt e döntésekben, a többiről tudomást sem vett – teljesen kiszámíthatatlan volt, hogy éppen milyen kedve volt. Rachel egy csomó dologban egyedül határozott, amikor John nem jelent meg egy találkozón, majd amikor végül mégis befutott, mindent vissza kellett csinálni. Eközben gyakran gúnyolta Rachelt a választásaiért (amelyek John eredeti véleménye alapján születtek, de nem segített a kidolgozásukban). Mindent eluralt a kétség, és John akaratát ki kellett következtetni.

De Rachelt eljegyezték, és gyűrűt kapott, megvolt az otthonuk, a ruhája, a közelgő esküvő, megmaradt az állása, amit szeretett, és volt egy sikeres vőlegénye – vagyis az élete álomszerű volt. Egyik éjszaka Rachel jobban megnyílt John előtt, és a művészeti továbbtanulásról szőtt álmairól, illetve egy toscanai nyári tanfolyamról mesélt neki. Hat hétről lett volna szó, a nő ötlete szerint béreltek volna egy házat, ahol Rachel festhetett és írhatott volna, míg John kikapcsolódik, és időnként csatlakozik Rachelhez. De John csak kinevette és gúnyolta az ambícióit, és lustának nevezte, amiért hosszabb szabadságot akart kivenni a munkájából. Megjegyezte, hogy először azt hitte, ez csak valami vicc, és kizárólag poénból illegeti magát művészként. A munkája túl fontos neki ahhoz, mondta, hogy csak így eltűnjön hetekre valami nevetséges művészgettóba a semmi közepén. Miközben Rachel elismerte, hogy az ötlete talán nem volt igazán gyakorlatias, John úgy beszélt vele, mintha őrült lenne, akit lehetetlen komolyan venni. Szinte hallotta a reccsenést, ahogy az álmait darabokra törik a szeme láttára. Rachel pedig hinni kezdett Johnnak, és egyre jobban kételkedett magában.

Nagyjából három hónappal az esküvő előtt Rachel egy munkatársa, aki korábban egy munkahelyi rendezvényen találkozott a vőlegényével, egy férfiklub jellegű szórakozóhelyen látta viszont Johnt. A vőlegény egyértelműen törzsvendégnek számított, és az egyik ott dolgozó nő kísérte diszkréten a hátsó szobák egyikébe, majd később csókolózni is látták a nővel a kocsija mellett. Rachel munkatársa mégis úgy döntött, hogy erről nem szól a nőnek, nem üti bele az orrát mások dolgába.

Nem sokkal később Rachel és John a nő munkahelyén rendezett ünnepségre voltak hivatalosak, és az a kolléga is ott volt, aki látta a férfit a sztriptízbárbéli félrelépése közben. John durván viselkedett aznap este, elutasító volt Rachellel szemben, és időnként már a külső szemlélők számára is nyilvánvalóan helytelenül bánt a nővel (például flörtölt egy fiatal, csinos gyakornokkal). Ennek hatására a munkatárs egyszer csak félrevonta Rachelt, és megosztotta vele a Johnnal kapcsolatos fenntartásait. A kolléga azt javasolta, hogy a hét folyamán még beszéljenek erről. A következő kedden kimentek egy csésze kávéra, és a munkatárs elmondta Rachelnek, hogy mit látott, és általában milyen aggodalmai vannak John miatt, különösen a partin mutatott viselkedése okán.

Rachel a szokásos pózt vette fel: védelmezte Johnt. Az nem lehetett ő, lefogadom, hogy éppen otthon volt velem aznap este. Ő egy orvos, sohasem tenne ilyet. Rachel ezután megharagudott a munkatársra, akivel pedig már régóta barátok voltak, és a feleségével is jóban voltak. Azon gondolkodott, hogy a kolléga vajon hogyan vetemedhetett efféle rágalomra. Bár Rachel nyugtalanul hagyta ott a kávét, de amikor hazaért, John még nem volt otthon. A férfi végül akkor ért csak haza, amikor Rachel már lefeküdt. Másnap a nő utánakérdezett a kórházban, és a nyomozása feltárta, hogy John nem dolgozott aznap este. A munkatárs története nem hagyta nyugodni, ezért megkérdezte őt, pontosan melyik bárról volt szó. A következő alkalommal, amikor John arra hivatkozva nem ment haza időben, hogy beteghez hívták, Rachel elment a megnevezett klubhoz, és meglátta John kocsiját – egy vadiúj Teslát – a parkolóban.

Rachel hazament, és várta, hogy John megérkezzen. Abban a percben felelősségre vonta, amint belépett az ajtón, hajnali fél háromkor. Johnból egyértelműen áradt a női illat, Rachel pedig dühöngött. John először felháborodott a gyanúsítástól, és amikor a nő elmondta neki, hogy látta a kocsiját a parkolóban, „leskelődő kurvának” titulálta. De Johnnak így sem maradt sok mozgástere, ezért másnap leült Rachellel beszélgetni, és azt mondta, hogy talán csak vakációra kéne menniük. Gyengéd volt, és szeretetteljes. Bocsánatot kért, és azt állította, hogy egy munkahelyi cimborájával volt ott, aki szereti az efféle helyeket, de megérti, hogy milyen furán veheti ez ki magát Rachel szemében. Javasolta, hogy utazzanak el egy hosszú hétvégére egy szigetre csak ők ketten, és legyen minden első osztályú az úton. Ez volt az utolsó szabadságuk az esküvő előtt.

A trópusi szellő, az ágyból eléjük táruló panoráma és a hosszú szexi reggelek hatására Rachel észre sem vette, ahogy a sztriptízklub és a férfi megalázó viselkedése csupán távoli emlékké halványult. Az utazás során Rachel megígértette Johnnal, hogy nem megy többé sztriptízklubba – kérlek, soha többé –, és semmilyen hasonló helyre.

John beleegyezett. Az esküvőig már kevesebb mint két hónap volt hátra, az éjszakai kimaradások abbamaradtak, Rachel pedig betudta a férfi korábbi magatartását az agglegényélete utolsó kicsapongásának. Újra visszakerültek a rendes kerékvágásba.

Az esküvő csodálatos volt – felejthetetlen hétvége, remek időjárás, minden és mindenki eszményi volt, a fotók pedig egy tökéletes napnak állítottak emléket. A nászút vidáman telt, a szex mámorító volt, mindez egy tökéletes élet tökéletes kezdetének tűnt. A kétség elhalványult.

Aztán visszatértek a megszokott életükhöz. John és Rachel is visszament dolgozni, eltették a nászajándékokat, visszaállt az élet szokásos ritmusa. De Rachel most már férjezett nő volt, és ez csak jelentett valamit, nem? Kifejezetten jól játszották a sikeres fiatal házaspárok szerepét, és Rachel két évvel később teherbe esett.

Örömteli hír volt ez, Rachel pedig alig várta már, hogy igazi családdá váljanak. De ahogy teltek a várandósság hónapjai, John annál inkább elhidegült tőle. Rachel kissé szorongott a terhesség alatt, gyakran kérte Johnt, hogy legyen mellette. A férfi azonban ragaszkodott a késői ügyeletekről szóló történeteihez, nem hallgatta meg a feleségét, csak azt hajtogatta neki, hogy ennek az időszaknak hamarosan vége, és nemsokára együtt lesz a család. Rachel arról fantáziált, hogy John masszírozza a lábát, együtt választják ki a baba nevét és rakják össze a gyerekszoba bútorait. De John viselkedése a szokásos volt: alig mutatott empátiát Rachel nehézségei iránt, nem érdekelte, hogy mi történik a feleségével, viszont gyakran foglalkozott azzal, hogy Rachel hogyan fog tudni egyensúlyt tartani közte és a baba között.

Eljött a szülés pillanata – világra jött egy csodálatos kisfiú. Az életritmusuk pedig megváltozott. John ragaszkodott ahhoz, hogy Rachel hagyja ott az állását, az orvosi praxisa szépen gyarapodott, nem voltak anyagi gondjaik. Nagyobb házba költöztek a legjobb környékre, és született egy lányuk is. A terhesség, majd a gyermekgondozás vált az életet meghatározóvá, Rachel napjait pedig csakhamar az anyaság és a háztartás folyamatos ellátása töltötte ki. John késői hazaérkezése egyre kevésbé számított, mert Rachel azon nyomban kidőlt, ahogy lefektette a gyerekeket. John dolgozott és kereste a pénzt, Rachel nevelte a gyerekeket. Rachel gyűlölte, hogy Johntól kell „kérnie” pénzt (ilyesmire felnőttként soha korábban nem kényszerült), John pedig gyakran kétségbe vonta, hogy a pénzt helyesen költi el, az otthoni, gyerekekkel töltött „gondtalan élete” miatt szidta a nőt, miközben ő keményen dolgozott. Rachel azonban azt gondolta, hogy hét év kihagyás után már semmilyen munkaadó nem venné hasznát az ő elavult tudásának.

Házasságuk első kilenc évében ugyanúgy zajlott az élet, mint korábban: késői kimaradások, titkolózás, oda nem figyelés, kevés támogatás. De az ismerőseik számára mutatott kirakat mégis tökéletes volt. A nyaralásokról küldött fényképek szélesen mosolygó embereket, gondtalanságot, napbarnított testeket, az életük tökéletes homlokzatát mutatták. Rachel úgy érezte, annak ellenére sincs joga panaszkodni, hogy folyamatosan aggódott, magányos volt, és számtalan apróság emlékeztette, hogy soha nem hallgatják meg, és nincs kapcsolata a férjével. A gyerekeket a legjobb iskolákba íratták, az otthonuk csodálatos volt, és a külvilág számára úgy tűnt, mindenük megvan.

Ahogy a gyerekek nagyobbak lettek, és a velük való foglalkozás rutinná vált, Rachel éjjelente álmatlanul feküdt az ágyban, John pedig nem volt otthon. A szex egyre ritkábbá vált, Rachel pedig időnként megismételte kérését, hogy John többé ne járjon a sztriptízbárba. John mindig nevetett e felvetésen. A férfi továbbra is féltékenyen őrizte a telefonját és a számítógépét, de elég gyakran békítette ki a feleségét ahhoz, hogy a veszekedések ne váljanak folyamatossá. Rachel pedig kitartott. Az önmagában való kételkedés természetessé vált számára. Úgy érezte, hogy az egykori magabiztos üzletasszonyból, aki egykoron volt, rettegő idegronccsá alakult át, a háztartás apróságainak megszállottjává vált, gyermekeivel pedig feszült lett a viszonya. Ugyanolyan szép volt, mint mindig, de amikor más férfiak felfigyeltek rá, az teljesen idegen élményként hatott a számára, mert a férje már régóta észre sem vette őt.

Az éves nőgyógyászati szűrővizsgálat után az orvos arról értesítette Rachelt, hogy a méhnyakkenete rendellenes volt, nem sokkal később pedig megtudta, hogy HPV-vel fertőzött. Minthogy soha nem szeretkezett senkivel a férjén kívül, Rachel hirtelen megértette, hogy sokkal nagyobb a baj, mint a sztriptízbárok látogatása. Elküldte a gyerekeket a nagymamájukhoz, és Johnnak szegezte a kérdést, amint hazaért. Hatalmas veszekedés kerekedett a kérdésből, kiabáltak egymással, vádaskodtak, majd miután Rachel kikérte a telefon híváslistáját és más számlákat, feltárult, hogy John miféle ember is volt valójában hosszú évek óta. Számtalan viszonya volt, rendszerint sztriptíztáncosnőkkel, koktélpincérnőkkel és önjelölt valóságshow-sztárokkal. Még egy lakást is bérelt az aktuális szeretője számára. A számlák bizonyították, hogy majdnem 100 000 dollárt költött a night-clubokra, repülőjegyekre, vakációkra, bérleti díjakra és ajándékokra, amelyeket e nők kaptak. Rachel azt kérte Johntól, hogy távozzon, de az elkövetkező hónapok során a férfi könyörgött neki, hogy fogadja vissza. Rachel anyja feltette a kérdést, hogy tudja-e, mit tett, amikor kirúgta a férjét. Hiszen a férfiak követnek el hibákat, és a bocsánatkérése nagyon őszintének tűnt. Vajon Rachel tényleg kész arra, hogy két gyereket nevelő egyedülálló anyaként kezdjen új életet? Az önmagában való kételkedés csak erősödött, és úgy tűnt, ezt minden ember csak erősíti benne. Rachel végül elmondott mindent az anyjának a HPV-ről és a többiről, amire az anyja végre megértette.

Hónapok teltek el a sorozatos bocsánatkérésekkel, de John még eközben is abba a lakásba ment haza, ahol a bárban megismert 24 éves barátnőjével lakott. A válás hosszú és küzdelmes volt, mert a férfi igyekezett elrejteni a vagyonát, és több tízezer dollárnyi perköltséget kellett megtéríteni, de végül csak elváltak. A válást követő években John Facebookon folyamatosan közvetített életmódja másból sem állt, mint fiatal és még fiatalabb szeretők felszedéséből, új frizurákból, egyre gyorsabb autókból, Vegasban töltött hétvégékből és a gyerekek taníttatása és ellátása után járó tartásdíj megtagadásából. A férfi remek ügyvédjei elérték, hogy Rachelnek pénzügyi bizonytalansággal kelljen szembenéznie. John családtagjai elhitték mindazokat a szörnyűséget, amiket a férfi mesélt nekik Rachelről, ezért nem nagyon segítettek a nőnek. De Rachel azt hangoztatta, hogy legalább békében élhet, bár meg kell küzdenie John gyerekei felé mutatott kiszámíthatatlanságával, azzal, hogy néha hetekig feléjük sem néz. Ez összetörte Rachel szívét, hiszen a gyerekek továbbra is szerették az apjukat.

Visszatekintve egyetlen kérdés maradt: „nem láttad előre, hogy ez következik?” A boncolás eredménye mindig egyértelmű, utólag könnyű okosnak lenni. Az események után már mind látnokok vagyunk.

A megcsalás, a hazugság, a gonoszság mind ott voltak a kezdetektől fogva. Mindarról, amit az elején be lehetett tudni John magabiztosságának, annak, hogy keményen dolgozik és sikeres, végül lehullt a lepel, és feltárult a valóság: csak mások sulykolták Rachelbe, hogy szerencsés, amiért ilyen sikeres pasast fogott magának. Az anyja a saját mondókáját plántálta a lányába. Rachel végig azt hitte, hogy a szerelme majd megváltoztatja a férfit. Hitt a megmentő fantáziának.

Annak érdekében, hogy a házasság tíz évig tartson, Rachel elhallgattatta az ösztöneit, átadta magát a kétségnek, és elszigetelte magát a világtól, mert annyira szégyellte magát, és lemondott magáról. Amikor megkérdezték, hogy tudta-e volna tovább folytatni, Rachel azt felelte, hogy mindössze egyetlen kérése volt: hogy John ne járjon sztriptízklubba. De a férfi ezt az egyetlen kérést is képtelen volt teljesíteni. Furcsamód a sztriptízklubba járás volt az a pont, ami végül megtörte a nőt – nem pedig az évtizedes tiszteletlenség, durvaság, gonoszság, negligálás és az egyszerű nem meghallgatás. Még Rachel is meglepődött, milyen könnyen elvakította az életmód és mások elvárásai.

Ez csak egyetlen történet. Olyané, aki sokáig kitartott, végül elment. Az anonimitás érdekében e történetet valójában sok hasonló sztoriból gyúrtam össze, hogy a tündérmesébe tanmesét szőjek.

Ez a könyv útmutató. Arra vonatkozóan, hogyan maradjunk. Vagy hogyan távozzunk.

Rachel azt mondta: „Ha már a legelső figyelmeztető jelekre hallgattam volna, talán soha nem kerülök ilyen helyzetbe, vagy ha tudtam volna, hogy sosem fog megváltozni, akkor már sokkal korábban kiugrottam volna ebből a kapcsolatból, és új életet kezdhettem volna. De sokáig maradtam, és ma már azt kívánom, bárcsak jobban megválasztottam volna a stratégiámat, mert még mindig küzdök a kapcsolat örökségével: az önbizalmam hiányával és azzal az érzéssel, hogy nem vagyok elég jó.”

A tapasztalataink tesznek minket azzá, akik vagyunk, de ha rájövünk, hogy hogyan változtathatunk az életünkön, akkor jobb és értékesebb élményeket gyűjthetünk, és őszintébben élhetjük az életünket.

Mi a te történeted?

Vajon maradnod kéne?

Vagy menned inkább?

Olvass tovább…

ELSŐ FEJEZET

Túlélési útmutató

A tündérmesék megszállottjai vagyunk, egész életünkben a varázsajtót és a béke elveszett birodalmát keressük.

Eugene O’Neill

Rengetegszer szembesülhetünk valamivel, mire elhatározzuk, hogy tennünk kell ellene valamit. Hogy szóvá tegyük. És hogy megosszuk másokkal is a tapasztalatainkat. Pszichológusként, tanárként, tanúként.

Amikor közvetlenül megfigyelhettem, ahogy sok ember élete romba dőlt, megszűnt számukra a jóllét érzése, a mentális egészségük pedig tönkrement egy narcisztikus személlyel fenntartott kapcsolat miatt, úgy gondoltam, hogy lennie kell egy őszinte túlélési útmutatónak. Egy olyannak, ami nem intézi el a problémát reményt adó jó tanácsokkal vagy azzal a hiedelemmel, hogy mindenki megváltozhat, és azt hajtogatja, milyen fontos a megbocsátás, vagy hogy a szörnyeteg is átváltozhat herceggé. Hanem egy olyannak, amely a valós diagnózison alapul, amely reális leírást nyújt arról, mit várhatunk, és hogyan kezelhetjük a helyzetet.

A Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem pszichológiaprofesszora voltam tizenhat éven keresztül, és eközben egy évtizeden keresztül támogatta a kutatásaimat az amerikai Nemzeti Egészségügyi Intézet,[1] hogy egészen különleges módon vizsgáljam a személyiségzavarokat, illetve a fizikai egészségre gyakorolt hatásukat. E munka megkövetelte, hogy közelről vizsgáljam a személyiségzavarok, így a narcisztikus személyiség legapróbb összetevőit is. A kutatásaink során több száz beteget vizsgáltunk, és tanúja voltam mindannak a káosznak, amit e személyiségmintázatok hoztak létre, nemcsak a páciensek, de a hozzátartozóik életében is. Egyszerűen szólva a személyiségzavarok ártalmasak az egészségre. Tizennyolc éve praktizálok pszichológusként, és ezen évek során alaposan kiismerhettem e zavarok makacsságát. Azok az emberek, akiket érintenek, egyszerűen nem változnak meg. Az az általános tapasztalatom, hogy bár időnként megváltoztathatjuk a narcisztikus személyiségzavarral élő emberek viselkedését, de ezek a változások általában nem túl tartósak. De a legfontosabb, hogy észrevettem: azok az apró változások, amelyeket sikerül elérnünk a viselkedésükben, kevéssé javítanak a kapcsolataikat jellemző magatartásukon. Pedig a narcisztikus emberek éppen a kapcsolataikban okozzák a legnagyobb károkat. Megtaníthatjuk a narcisztikus személynek, hogy időben érkezzen a találkozóira, de az őszinte empátiát nem taníthatjuk.

Végezetül, a karrierem az emberi pszichológia történetének legizgalmasabb időszakában fejlődött. Amikor kineveztek professzorrá, laptopok még nem is léteztek, az okostelefon koncepciója futurisztikusnak hatott, az internet gyermekcipőben járt, a tévéműsorokban pedig színészek játszottak, megírt forgatókönyv alapján. Végignéztem, ahogy a kultúra elmozdul onnan, hogy „Az összeomlást gőg előzi meg”,[2] oda, hogy „ha van valamid, kérkedj vele”. E változás alig egy évtized alatt játszódott le, ami történelmi távlatban csupán egy szempillantás. Az emberiség decentralizálódott, minden férfi (és nő) egyre inkább a saját érdekeit tartja szem előtt. A mélységet felszínességre cseréltük, és ennek bizony magas a pszichológiai ára. Hosszú évek terápiája, személyiségzavarokról tartok előadások, illetve azok kutatása révén összeállt bennem a kép. Nemcsak a diagnózist és a személyiségmintázatokat ismertem meg, de néhány makacs tényt is el kellett fogadnom. A következőkben e tényekről és megfigyelésekről lesz szó.

Talán Fitzgerald ragadta meg a legjobban a problémát, amikor a Tom és Daisy Buchananhez hasonló narcisztikus embereket nemtörődömként jellemezte: „Felelőtlen népség, Tom is, és Daisy is. Összetörnek dolgokat és embereket, s aztán visszahúzódnak a pénzükbe és mérhetetlen nemtörődömségükbe vagy akármibe, ami együtt tartja őket; hozzá még elvárják, hogy mások hozzák rendbe a zűrzavart, amit okoztak.”[3] A narcisztikus emberek pontosan ilyenek: nemtörődömök.

Keresztülszáguldanak az életen, a kapcsolatokat és az embereket pedig tárgyakként, eszközökként, semmiségekként használják. Noha gyakran úgy tűnhet, hogy durvák és kegyetlenek másokkal, valójában ez túl sok figyelmet feltételez felőlük. Igazából egyszerűen nem törődnek semmivel. És valóban elvárják másoktól, hogy eltakarítsák a szennyesüket.

De a nemtörődömség önmagában is kegyetlen. Őszintén szólva nem számít, hogy miért teszik, amit tesznek, csak az eredmény a lényeges. Az eredmény pedig más emberek jóllétének, reményeinek, céljainak: életének károsítása. A nemtörődömség ejt csapdába, de ez nem mentség. Vagy ahogy Anaïs Nin oly szépen megjegyzi: „A szerelem sosem hal természetes halált. Azért pusztul el, mert nem tudjuk, hogyan töltsük újra a forrását. A vakság, az árulás és a hibák miatt hal meg. Betegségben és a sebesülések következtében hal meg; a kimerültség, az elhervadás és a rontás miatt pusztul el. Minden szeretőt bíróság elé kellene idézni önnön szerelme meggyilkolása miatt. Amikor valami fáj neked, és elszomorít, akkor én kétségbeesetten próbálom elkerülni, megváltoztatni, és átérzem, ahogy te érzel. Te azonban türelmetlenül elfordulsz, és azt mondod: Nem értem.”

Ez a könyv a reménytelenségről szól, viszont reményt kíván nyújtani. Valós megoldásokat kínál valós esetek alapján, nem vágyvezérelt elmélkedésbe kezd. E könyvet a narcizmusba való bevezetőül szánom, hogy segítsen kideríteni, vajon egy narcisztikussal élünk-e párkapcsolatban, és mindez mit von maga után. De a kötet kontextusba is helyezi a narcizmust. Az ellenőrző lista végigböngészése, a tünetek kipipálása lehet az első lépés, amely segíthet ezen emberek megértésében, akik ugyan bántónak tűnnek, és a kezelésük nem egyszerű, de ettől még nem teljesen romlottak. Beléjük szerethetünk, közös életet alakíthatunk ki velük, gyerekeink lehetnek tőlük, és időnként képtelenek vagyunk elengedni őket. Még ha tönkre is tesznek minket. Ha megértjük e rejtett folyamatokat, kedvesebbé válhatunk önmagunkkal, és talán úgy érezhetjük, nem őrültünk meg teljesen.

A TÚLÉLÉS TITKA

E könyv egy egyszerű titokra épül: a narcisztikus emberek nem fognak megváltozni. Ez az egyszerű kiindulópont, remélem, megváltoztathatja sokak életét, mert talán eltereli az olvasók figyelmét önmaguk hibáztatásáról, a szorongásról, a magukba vetett hit megkérdőjelezéséről, arról, hogy a párjukkal folytatott kommunikáción dolgozzanak és párkapcsolati tanácsadó könyvek tömkelegét olvassák el (mivel ezek mind azt feltételezik, hogy a másik fél meghallgat). Vagy arról, hogy olyan buszra várjunk, ami sosem fog megérkezni. A narcisztikus emberekkel folytatott kapcsolatokat az a remény tartja egyben, hogy „egy napon majd jobb lesz”, miközben nem sok bizonyíték támasztja alá azt, hogy ez valaha is bekövetkezhet. Ragaszkodom a meggyőződésemhez, hogy a narcisztikus személyiségzavarral élő emberek 99 százaléka soha nem változik meg. Azt kapjuk, amit látunk, szóval vagy megszokjuk, vagy megszökünk. Abban bízni, hogy a partner fog megváltozni, nem opció. Az egyetlen változás, amit elérhetünk, az magunkban történhet: megérthetjük a gépezet működését, menedzselhetjük elvárásainkat, és eszerint hozhatjuk meg a döntéseinket. Erről szól ez a könyv.

Ez a könyv a narcizmus mélyreható leírását adja, benne a baljóslatú sötét triásszal (erről bővebben a harmadik fejezetben). Az a cél, hogy segítsen felismernünk a figyelmeztető jeleket és a megszokott mintázatokat. Ezáltal összeköthetjük azokat érzéseinkkel, kiválaszthatjuk a jó stratégiát, majd meg is valósíthatjuk azt. De legfőképpen a könyv arra a szomorú igazságra emlékezteti az olvasót, hogy a narcisztikus személy nem fog megváltozni, és nem feltétlenül akarjuk Sziszifusz módjára leélni az életünket, aki nap nap után felgörgette a sziklát a hegyre, csak hogy másnap reggel újrakezdhesse az egészet. A könyv megmutatja, hogyan szakíthatjuk meg ezt az ördögi kört, még ha eddig nem is ismertük fel, hogy benne ragadtunk.

A narcisztikus személyiségzavar és más személyiségzavarok különböznek az erősebben „szindrómásnak” tekintett pszichiátriai zavaroktól, például a súlyos depressziótól. A személyiségzavarok meghatározzák azt, ahogy a személy a külvilágra, illetve saját belső világára reagál. Stressz hatására e mintázatok még erősebbé válhatnak, viszont éppen mintázatjellegükből adódóan előre jelezhetők. E mintázatok a narcisztikus személyben léteznek, és nem bennünk, de a környezetükben élő összes személlyel ápolt kapcsolatukra súlyosan romboló hatást gyakorolnak.

PROVOKATÍV LÁTLELET

Ez a könyv kétségtelenül ellentmondásos a szakterületem művelői és sok olvasó számára is. Végtére is pszichológus vagyok, és abból élünk, hogy embereket kezelünk, és megváltoztatjuk a viselkedésüket. Csakhogy kevés megalapozott bizonyítékkal találkoztam arra vonatkozóan, hogy a konzisztens beavatkozások működnének a narcisztikus emberek esetében. Talán minimális haladás elérhető náluk, esetleg illedelmesen elismerik, hogy nem mindig olyan odaadók, mint lenniük kéne, de skorpió barátunkhoz hasonlóan a beismerés nem jelent változást. Hogy William Jamest idézzem: „A változás, amely nem hoz változást, az egyáltalán nem is változás.”

Nem fogom azt tanácsolni, hogy hagyd el az illetőt. Könnyű lett volna könyvet írni erről az ékegyszerű előfeltevésről: rosszul bánik velünk, hát hagyjuk ott. De az élet bonyolult, így e döntések sosem ilyen egyszerűek. Vannak emberek, akik nem akarják megszakítani e kapcsolatokat, és egy leegyszerűsítő tanács („egyszerűen lépj ki a kapcsolatból”) hatására valószínűleg sok, e helyzettel küzdő ember még jobban egyedül érezné magát, miközben nincs valóságos választási lehetősége. E könyv őszinte rendszerben vizsgálja az elhagyás és a maradás közötti válaszutat. Tervem szerint mindkét opciót megvizsgálom, és az olvasó dönthet úgy, hogy még marad egy kicsit, de ugyanő később mégis elhatározza magát a távozásra. Nem fogok ítélkezni egyik opció felett sem – hiszen egyedül mi magunk vagyunk hivatottak arról dönteni, mi jó nekünk. Azáltal, hogy átadom a maradáshoz szükséges eszközöket, miközben a hátulütőket sem hallgatom el, ez az írás esszenciális túlélési útmutatóként szolgálhat, amely figyelembe veszi, hogy a romantikus kapcsolatok összetettek, és minden apróság számít bennük. Miközben a narcisztikus személyek úgy tűnhetnek, hogy mintaszerű viselkedésre képesek, a többség nem ilyen. De még a narcisztikusok sem ugyanolyanok. Számos különféle változatuk létezik, és ők eltérő érzéseket válthatnak ki belőlünk. E könyv realisztikus tanácsot ad arról, hogy hogyan kezeljük a viselkedési mintázataikat, és talán lehetővé teszi, hogy az olvasó komfortosabban érezze magát, lassan változtasson az életén, vagy olyan biztonságosan és sérülésmentesen távozzon, amennyire csak lehetséges.

Az írókat időnként fogságban tartják a szavak és a nyelvtan, és az egyértelműség fenntartása érdekében e könyvben többnyire férfiként fogok hivatkozni a narcisztikus személyre, nem pedig általános alannyal. A legmélyrehatóbb személyiségzavarral kapcsolatos vizsgálatok arra utalnak, hogy a narcisztikus személyiségzavar gyakoribb a férfiaknál (a DSM–5 alapján).[4] Ennek részben az lehet az oka, hogy a fiúkban és a férfiakban megerősítik azokat a jellegeket, amelyek e zavart alkotják (miközben a lányokat és a nőket gyakran más jellegekre, például a dependenciára szocializálják). De tartsuk észben, hogy van sok narcisztikus nő is, és így sok olvasó életére női narcisztikus partnerek lehetnek hatással. Ha képesek átlépni az alany nemén, miközben e könyvet olvassák, azt remélem, hogy minden olvasónak segítséget fog nyújtani, függetlenül a partnere nemétől. Nem jelenti mindez azt, hogy e könyv igazságtalanul támadja a férfiakat, bár elképzelhető, hogy e körülmény zavarni fog néhány olvasót. Ezért szerettem volna tisztázni az emögött húzódó megfontolást, még akkor is, ha ez nem a lehető legjobb megoldás.

ERŐSZAKOS KAPCSOLATOK

A legnagyobb aggodalmaim egyike, amiért elkezdtem e könyvet írni, az volt, hogy e viselkedési mintázatok számos eleme megfigyelhető a partneri vagy házastársi erőszakkal jellemezhető kapcsolatokban. E mintázatok és folyamatok, mint például az ellenőrzés, a ridegség, a kiszámíthatatlanság, az elbűvölőség és a manipuláció mind fontos részét képezik a narcizmusnak. Őszintén szólva a sokezernyi általam folytatott beszélgetésben, illetve azokban a kóresetekben, amelyekre e könyvet alapozom, a fizikai erőszak és a verbális bántalmazás (kiabálás, zaklatás, becsmérlés) teljesen megszokottak voltak. A párok sok esetben és ismétlődően elindulnak az erőszak vagy a bántalmazás lejtőjén, és bár pofonok ritkán csattannak el, a tárgyak gyakran repkednek, és rendszeresen csapkodják az ajtókat is.

Minden harmadik nő és minden negyedik férfi volt már partneri erőszak áldozata, és ez a fajta cselekedet adja az Egyesült Államokban elkövetett erőszakos bűncselekmények 21 százalékát. Vagyis e jelenség továbbra is közegészségügyi krízishelyzetet okoz Amerikában és szerte a világon. A háztartáson belüli erőszak más és közvetlenebb megközelítést kíván, mint amit e könyv lapjain bemutatok: azonnali figyelmet és az áldozat biztonságba helyezését követeli, a rendfenntartó erők bevonását igényelheti, és a gyerekek megóvását teheti szükségessé. Ezt a könyvet nem a bántalmazó kapcsolatok kezelésének útmutatójául szánom, noha a könyvben bemutatott számos téma azon nők és férfiak számára is releváns lehet, akik bántalmazó kapcsolatban élnek. A könyv függelékében találhatók a háztartáson belüli erőszak áldozatai számára hasznos források. Tehát miközben e könyv hasznos forrásként szolgálhat a bántalmazó kapcsolatokban élők számára is, fontos, hogy az ilyenben érintett emberek azonnali segítségért folyamodjanak a biztonságuk megóvása érdekében.

TÁRSFÜGGŐSÉG

A másik fő probléma, ami miatt fontosnak éreztem e könyv megírását, az a társfüggőségnek vagy kodependenciának hívott jelenség. Az oxfordi pszichológiai szótár szerint a kodependencia definíciója így hangzik: „olyan kapcsolat vagy partneri viszony, amelyben kettő vagy több személy erősíti egymás egészségtelen szokásait, különösképpen a drog- és egyéb függőségét”. Noha e kifejezés nagyrészt a kapcsolatok kémiai szerek kiváltotta (szubsztancia-) függőségre gyakorolt hatására fókuszált korábban, mára kiterjesztették, hogy minden olyan kapcsolatot magában foglaljon, amelyben a partnerek egymás rossz szokásait erősítik, és nehezükre esik kilépni a helyzetből. Ilyen értelemben egyszerűen azon kapcsolatok fenntartása, amelyeket e könyvben jellemezni fogok, társfüggőségként értelmezhetők. Hiszen a nem elhagyás azt jelenti a partner számára, hogy „rendben van, hogy így bánsz velem”.

Alan Rappoport, a narcizmusról értekező pszichológus „konarcisztikusként” jellemzi a narcisztikus személlyel fenntartott kapcsolatot, és később még részletesebben is megvizsgáljuk az ő gondolatmenetét. Rappoport szerint a konarcisztikus személy hallgatóságként működik a narcisztikus számára, hiszen utóbbinak szüksége van arra, hogy mindig ő legyen a színpadon, és rá irányuljon minden figyelem. Az előadó ritkán reagál a közönség viselkedésére, inkább csak fogadja a rajongását és a remek előadás miatt érzett hálát, majd elhagyja a színpadot. A jelenkori pszichológiai és önsegítő szóhasználatban a társfüggőséghez hasonló kifejezések gyanakvást és kritikát váltanak ki azokkal szemben, akik nem hagyják el a narcisztikus személyt. Ez rendkívül érzéketlen hozzáállás, ami gyakran azt eredményezi, hogy az ismerősei frusztrálttá válnak azzal szemben, aki nem lép ki a narcisztikus személlyel folytatott kapcsolatából. Sokan azért tartják fenn e párkapcsolatokat, mert nem ismerik a narcizmus dinamikáját. A legtöbben meg vannak győződve arról, hogy a partnerük meg fog változni. Amint megértjük e zavart, és megismerjük a kezeléséhez szükséges eszközöket, kevéssé leszünk kitéve annak, hogy mások így bánjanak velünk.

MEG LEHET SZAKÍTANI A KÖRT

A narcisztikus személlyel folytatott párkapcsolat alapvetően olyan, amelyben a partner soha nem fog meghallani és meghallgatni. Vagyis kommunikálhatunk vele olyan tökéletesen precízen, akár egy robot, mégsem fogja meghallani, és semmit sem fog ez számítani neki. Be kell valljam, hogy miközben azt a rengeteg történetet hallgattam, amelyek alapján e könyv született, én is csak a homlokomat ráncoltam, és arra gondoltam, hogy „akkor mi az ördögért maradtál vele?”. De könnyű idiótaként vagy társfüggőként (esetleg cinkostársként) címkézni valakit, aki nem lépett ki e bántalmazó, narcisztikus kapcsolatokból. A párkapcsolatok kétirányú utcaként működnek, de ez nem azt jelenti, hogy bárkinek is el kellene viselnie a hosszan tartó rossz bánásmódot. Azt remélem, hogy e könyv nemcsak abban fog az olvasónak segíteni, hogy megértse, hogyan jutottak el idáig, és miért él még mindig ilyen kapcsolatban, de emellett elegendő információt is ad ahhoz, hogy önmaga megóvása érdekében jobb döntéseket hozzon. Így megtörheti a kétség, a rossz közérzet és a szorongás ördögi körét.

A témát mind szakmai, mind gyakorlati, oktató és tapasztalati szempontból is áttekintem majd. A könyvben szereplő információk könnyen felmérgesíthetnek egyeseket, a területtel foglalkozó szakembereket és a narcisztikus személyeket egyaránt. De abban reménykedem, hogy több embernek fogok vele segíteni. Erős meggyőződésem, hogy meg kell osszam ezt az üzenetet: visszaveheted az életedet, még akkor is, ha egy patológiásan narcisztikus személlyel élsz kapcsolatban. És remélhetően néhány esetben elkerülheted, hogy ilyen helyzetbe kerülj vagy visszatérj a kapcsolatba, amelyből egyszer már kiszabadultál.

1  National Institutes of Health – NIH –, a legfontosabb amerikai, orvosi kutatásokat támogató alap. (A ford.)

2  Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású (RÚF 2014) Bibliája, Példabeszédek könyve 16:18

3  F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby. Máthé Elek fordítása.

4  Az Amerikai Pszichiátriai Társaság mentális zavarokról szóló diagnosztikus és statisztikai kézikönyvének ötödik kiadása. (A ford.)

TARTALOM

Prológus

BEVEZETÉS
Magadra ismersz?

ELSŐ FEJEZET
Túlélési útmutató