Borítószöveg

„Landry örömmel járta a vidéket. Amire most vágyott, ami olyannyira megigézte, régen félelmet keltett benne: valahányszor megállt Prentiss-szel az erdő szélén a lenyugvó nap fényében, a fák sötétje lesben várakozó szörnynek tűnt, amely már rég kiszemelte magának, és most a jussát követeli. Prentiss vak volt erre a rettegésre, Landry pedig nem mondhatta el neki, hogy két világ van. És ez az új világ akár fel is falhatja őket, ahogy az anyjukat, Kicsi Jamest és Esthert, és aztán?

Ám kiderült, hogy nem minden lépés veszélyes. Az ismeretlen csak újabb tisztásokhoz és még több napfényhez vezetett, s végül megértette, hogy kevesebb a félnivaló, mint képzelte, és ez alighanem olyan igazság volt, amiben már régóta hinni akart ? hogy minden veszedelemben ott rejlik a nyugalom csírája, és minden rosszban van valami jó. Mi mással lehetne magyarázni a világ kegyetlenségét, amikor némi öröm is akad: vasárnap délután figyelni, ahogy az anyjuk Kicsi James hegedűcincogtatását hallgatja, a friss, ropogós ágynemű, vagy a víz édes íze az ültetvényen végigdolgozott hosszú nap után.”

Csodálatos regény a szövetségről, amely örökre megváltoztatja két felszabadított rabszolga és egy georgiai farmer életét
Barack Obama egyik kedvenc könyve 2021-ben
Man Booker Díj-jelölés, 2021
Dylan Thomas-díj jelölés, 2021

Az amerikai polgárháború alkonyán uniós katonák vonulnak át Délen, Georgia államon, hogy az ültetvények rabszolgáinak tudtára adják: immár szabadok. Ám ez a szabadság a fehérek uralta társadalom romjai között születik meg, amely forrong a haragtól, és elszántan védi felsőbbrendűségét.

Két frissen felszabadult rabszolga, Prentiss és Landry egy helyi földműves, George Walker tanyáján keres menedéket. Északra készülnek, hogy felkutassák anyjukat, de nincs pénzük, és még sosem jártak az ültetvény határain túl. A jóravaló George és felesége, Isabelle megszánja őket, és munkát ad nekik. De a köztük létrejövő szövetséget és a kölcsönös bizalmat a helyi közösség képtelen megemészteni: baljós árnyak vetülnek minden erőfeszítésükre, miközben ők egy jobb, békésebb világ megteremtésén fáradoznak...

A víz édes íze őszintén és mély együttérzéssel mutatja be a polgárháború utáni Georgiát, és azt, hogy még a rasszizmus és az erőszak sem irthatja ki az emberséget. A remény az a hajtóerő, amely feledhetetlenné teszi Nathan Harris regényét - nem véletlenül választotta az Oprah Daily, a The Washington Post, a Time és a Boston Globe is 2021 legjobb regényévé.

„Harris karakterei sokrétűek, magával ragadóak és rendkívül jól kidolgozottak... Ahogy a történet újabb és újabb rétegei bontakoznak ki, Harris hihetetlen éleslátással tárja fel az egyéni indítékokat és szereplőinek sebezhetőséget, így leplezve le, kik is ők valójában, és mivé váltak... A bizonytalanság viharos időszakában Nathan Harris az emberiség túlélésre, együttérzésre és jóakaratra való képességére koncentrál, amely még a legsötétebb órában is megmutatkozik” – New York Journal of Books

Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nathan Harris: The Sweetness of Water

Little, Brown and Company

Hachette Book Group

THE SWEETNESS OF WATER by Nathan Harris

Copyright © 2021 by Nathan Harris

By arrangement with the author. All rights reserved.

Hungarian translation © 2022 Borbély Judit Bernadett

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítókép © Faith Photography of Nevada / Shutterstock

ISBN 978-963-604-146-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Első fejezet

George Walker már egy álló napja nem szólt a feleségéhez. Reggeltől az erdőt járta a vad nyomában, amelyet gyerekkorától kergetett, most meg már esteledett. Ébredéskor jelent meg az állat a lelki szeme előtt, és olyan kalandos érzés volt üldözőbe venni, hogy egész nap nem is gondolt a hazatérésre. Ez volt az első ilyen kiruccanása, mióta kitavaszodott, baktatott a tűlevélszőnyegen a reggeli esőtől megduzzadt gombák között, végül egy számára kevéssé ismert területre vetődött. Biztosra vette, hogy az állat végig egy lépéssel előtte járt.

Jó kétszáz hektárra rúgott az apjától rámaradt föld. Az otthonát körülölelő óriás vörös tölgyek és diófák bágyadt pislákolássá tompították a napfényt. Sokat közülük apróra ismert, mert gyerekkora óta nézegette őket.

George most egy derékmagas bokorhoz ért, a tüskék a nadrágjába akaszkodtak. Néhány éve bicegett, amit azzal magyarázott, hogy egyszer rosszul lépett le a kunyhója lépcsőjéről, de maga is tudta, hogy ez nem igaz: a sántikálás a feltartóztathatatlanul közeledő öregkorral járt – ugyanolyan természetes volt, mint a barázdák az arcán vagy az ősz hajszálai. Lassított, és amikor egy percre megállt, hogy kifújja magát, és szemügyre vegye a tájat, már csend borult az erdőre. A napkorong nemrég még a feje fölött volt, most szinte semmivé enyészett a völgy távoli szegletében.

– A mindenit.

Fogalma sem volt, merre járhat. Sajgott a csípője, mintha befészkelt volna oda valami, ami most szabadulni próbált. Hamarosan úrrá lett rajta a szomjúság, kiszáradt a szája, nyelve a szájpadlásához tapadt. Letelepedett egy kis farönkre, és megvárta, amíg koromsötét lesz. Amint eloszlanak a felhők, a csillagok fényénél majd hazabotorkál. Legrosszabb esetben Old Oxban fog kikötni, és bár a gondolattól is irtózott, hogy jobb sorsra érdemes városiakkal kelljen találkoznia, legalább kaphatna tőlük lovat, hogy hazajusson a kunyhójához.

A felesége jutott eszébe. Ilyen tájban szokott George hazaérni, és az utolsó lépéseknél mindig Isabelle ablakpárkányra kitett gyertyájára hagyatkozott. Az asszony többnyire egy-egy hosszú, szótlan ölelés után bocsátotta csak meg neki a kimaradozásait, aztán ismét dühbe jött, amikor foltokat hagyott a ruháján a fák fekete tintája.

Eltátotta alatta a száját a farönk, és George hátsója a nedves részig lesüppedt. Feltápászkodott, hogy szárazra veregesse magát, és csak ekkor vette észre az előtte ülőket. A két négert egyforma gúnyában: kigombolt fehér pamutingben és olyan rongyos térdnadrágban, mintha összekötözött zsákokat húztak volna a lábukra. Meg se moccantak, és ha a szél nem lengette volna a takarójukat, mint valami lobogót, hogy hírt adjon a jelenlétükről, talán belevesznek a háttérbe.

A hozzá közelebbi megszólalt:

– Eltévedtünk, uram. Ne is törődjön velünk. Mindjár’ továbbállunk.

Amint jobban látta őket, nem is a szavakra figyelt fel George, hanem arra, hogy a legény pontosan annyi idős, mint az ő Calebje. Hogy a társával együtt tilosban járnak, az mellékes volt. Ideges hangjával és a ragadozók elől bujkáló zsákmányállatét idéző, cikázó tekintetével a fiatalember kivívta George rokonszenvét, azt a morzsányit, amennyi az összetört szívében még maradt.

– Honnét jöttök ti ketten?

– Mr. Morton a gazdánk. Illetve, csak volt.

Ted Morton egy tökfilkó volt, akinek ha hegedűt adnak a kezébe, éppannyira hajlamos lett volna azt a fejéhez ütögetni, hogy megszólaltassa, mint vonót illeszteni a húrokra. A George-éval szomszédos birtok volt az övé, és valahányszor zűr adódott – általában azért, mert megszökött valaki –, az azt követő cirkusz a felfegyverzett rabszolga-felügyelőkkel, ormótlan pofájú kutyákkal meg az egész házat ébren tartó lámpásfénnyel, rémesen kellemetlen volt, így George önvédelemből gyakran inkább Isabelle-re testálta a családdal való érintkezést. Most mégis kellemes irónia rejlett abban, hogy Morton egykori tulajdonára bukkant a földjén. A rabszolga-felszabadítás miatt az a pojáca kénytelen volt eltűrni a kóborlásukat, és hiába fitogtatta a hatalmát, ennek a két embernek éppúgy jogában állt eltévedni, mint George-nak.

– Elnézést kérünk – mondta az elöl lévő ember.

Összenyalábolták a takarójukat, belecsomagoltak egy kiskést, kis darab marhahúst meg néhány kenyérdarabkát. George hangjára megtorpantak. Ő a talajt bámulta az orra előtt, mintha keresne valamit.

– Egy méretes fenevadat követek – mondta. – Fekete példány, állítólag fel tud egyenesedni, de jobb szeret négy lábon járni. Évekkel ezelőtt láttam utoljára a saját szememmel, de gyakran ébredek a képére, mintha figyelmeztetne, hogy a közelben ólálkodik. Néha elszundítok a verandán, és olyan élénk és tiszta a fejemben az emléke, hogy betölti a gondolataimat, még az álmaimba is betör. Hiába hajtom, attól tartok, fölém kerekedett.

Azok ketten előbb egymásra, majd újból George-ra néztek.

– Hát ez nagyon érdekes – jegyezte meg az alacsonyabb.

George a maradék fényben éppen ki tudta venni a magasabbikat, aki a békés, minden érzelmet nélkülöző tekintetével félkegyelműnek tűnt. Eltátott szájában előreálló fogsor villogott. A másik, a kisebbik intézte a beszédet.

George megkérdezte a nevüket.

– Ő itt a fivérem, Landry. Én Prentiss vagyok.

– Prentiss? Ez Ted ötlete volt?

Prentiss úgy nézett Landryre, mintha nála keresné a választ.

– Nem tudom, uram. Ezzel a névvel születtem. Vagy az úr adta, vagy a gazdasszony.

– Szerintem Ted volt. George Walker vagyok. Nincs véletlenül egy kis vizetek?

Prentiss egy kulacsot nyújtott felé. George megértette, hogy kérdezősködnie illenék, ki kellene deríteni, hogy mit keresnek a földjén, ez azonban olyannyira kicsi szeletét foglalta el a gondolkodásának, hogy csak a maradék erejét fecsérelte volna el vele. Kevéssé érdekelték mások dolgai, a közömbössége volt a fő ok, amiért a társadalomtól elszigetelten élt. Mint annyiszor, most is másutt jártak a gondolatai.

– Az a benyomásom támadt, hogy idekint lehettek már egy ideje. Nem láttátok az állatot, amelyikről beszéltem?

Prentiss egy darabig George-ot tanulmányozta, amíg az rá nem jött, hogy nem is őrá, hanem valahová a távolba mereszti a szemét.

– Nem mondhatnám. Mr. Morton néha magával vitt a vadászatokra, láttam sok mindent, de semmi olyasmit, amit leírt. Főleg madarakat. Még remegtek, amikor odahozták a kutyák a szájukban, nekem kellett felfűznöm egyiket a másik mellé, aztán a hátamon cipeltem őket. Annyi volt belőlük, hogy ki se látszottam a tollak alól. A fiúk irigykedtek rám, hogy kijárhatok, de ők nem tudták az igazat. Inkább lettem volna az ültetvényen, mint hogy azt a málhát vigyem.

– Ezt nevezem! – mondta George, ahogy elképzelte a jelenetet. – Ezt nevezem.

Landry tépett a húsból, és Prentissnek nyújtotta, mielőtt magának is szakított.

– Ne légy udvariatlan! – szólt rá Prentiss.

Landry George-ra nézett, és a húsra mutatott. George megrázta a fejét.

Szótlanul üldögéltek, és George-nak jólesett a másik kettő hallgatagsága. A feleségét leszámítva jó ideje ők voltak az egyetlenek, akik szívesebben hagyták csupaszon a pillanatot, mintsem hogy fölösleges szavakkal beszennyezzék.

– Ez akkor a maga földje – mondta végül Prentiss.

– Apám földje, immár az enyém, egy nap a fiamra szállt volna… – Ellebegtek tőle a szavak, aztán más mederben folytatta: – Addig bolyongtam, hogy már azt sem tudom, merre van előre, és ezek az átkozott felhők se segítenek.

Úgy érezte, hogy még a fák is őt gúnyolják, és mintegy tiltakozásképpen felpattant, de ettől csak a csípője kezdett zsibongani; egy jajdulással visszahuppant a rönkre.

Prentiss aggodalmas tekintettel odalépett hozzá.

– Mi van magával? Mit siránkozik?

– Ha tudnád, milyen pokoli nap van a hátam mögött, te is siránkoznál.

Prentiss most olyan közel volt hozzá, hogy George érezte az ingéből áradó verítékszagot. Miért ilyen higgadt? Mitől lett egyszerre ilyen idegesítő?

– Fogja be a száját, Mr. Walker. Ha kérhetem.

George-nak hirtelen a féleszűnél látott kés jutott az eszébe, szinte látta is a sötétben; ráébredt, hogy az otthona határain kívül, az erdőben elveszve ő is csak egy ember, aki egymaga áll kettővel szemben, és bolond volt, hogy azt hitte, biztonságban van.

– Mi ez az egész? A nejem bármikor segítséget hívhat. Ugye tudjátok?

Ám a két ember meredt, mindenre elszánt tekintete megint csak nem őrá, hanem mögéje szegeződött. Valami csattant George mellett, és egy kötelet pillantott meg, rajta nehezéknek egy nagyobb kő: rafinált csapda kapta el egy rángatózó mezei nyúl lábát. Landry képtelenül gyorsan felugrott, és a nyúllal kezdett foglalatoskodni. Prentiss hátrált egy lépést, és legyintett.

– Nem akartam magára ijeszteni – mondta. – Csak… még semmit se fogtunk a csapdával. Jó ideje nem ettünk rendes ételt, ez minden.

– Értem – szedte össze magát George. – Akkor régebb óta vagytok idekint, mint gondoltam.

Prentiss elmondta, hogy egy hete jöttek el Mr. Mortontól; elhozták azt a keveset, ami elfért a hátukon – egy elhagyott sarlót, kevéske ennivalót, az alvózsákjaikat a priccsükről; és egyelőre eddig jutottak.

– Ő mondta, hogy elhozhatunk ezt-azt a viskókból – tért ki Morton szolid nagyvonalúságára. – Nem loptunk el semmit.

– Nem is mondtam. Meg nem is érdekel; többje van, mint aminek egy hozzá hasonló mamlasz valaha is hasznát vehetné. Csak a miértet nem értem. Bárhová mehettetek volna.

– Ez a terv. De most jó így.

– Hogy így?

Prentiss úgy nézett George-ra, mintha ott lenne a válasz az orra előtt.

– Magunkban.

Eközben Landry, ügyet sem vetve rájuk, egy tölgyfaágat hasogatott fel tüzelőnek.

– Maga tán nem azért van itt, Mr. Walker?

George már didergett. Az állatról kezdett beszélni, ami idevezette, de Landry hasogatása megakasztotta a gondolatait, és azon kapta magát, hogy megint a fián jár az esze. Amikor kisebb volt a gyerek, együtt járták be az erdőt, fát vágtak, és a hecc kedvéért úgy tettek, mintha nem várná őket az otthon melege. Az első emlék nyomában továbbiak tolultak a felszínre, pillanatok, melyek összekovácsolták őket – amikor ágyba tette a fiát; ahogy együtt imádkoztak az asztalnál, és suttyomban összekacsintottak; amikor egy semmitmondó kézfogással indította el a frontra –, aztán beleolvadtak a fiú legkedvesebb cimborájának, Augustnak az arcába, aki aznap reggel jött el hozzá Caleb halálhírével.

George kicsiny dolgozószobájában zajlott a találkozás. August az apjára ütött, ugyanaz a szőke haj, kisfiús vonások és főúri modor, amelyek kizárólag a családi legendáriumban gyökereztek. August és Caleb takaros szürke egyenruhában, kifényesített csizmával hagyta el Old Oxot, és George azt hitte, hogy sáros, toprongyos vademberként fogja viszontlátni a fiát; látta magát, ahogy Isabelle-lel kötelességtudó szülőkként ápolják, visszavezetgetik a normális életbe. Ennek fényében kissé illetlennek találta August ruházatát: a szalonkabátot meg a vasalt mellényt a láncon lógó arany zsebórával. Mintha máris levetette volna a háborús múltat, ami azt jelentette, hogy Caleb is a múlt részévé vált, már jóval azelőtt, hogy George megtudta: örökre elment a fia.

Míg August George íróasztalával szemben foglalt helyet, George inkább megállt az ablaknál. August elmondta, hogy őrjáratozás közben, egy sajnálatos esés során megsebesült, így alig egy hete, március első napján leszerelt. George makkegészségesnek látta, és feltételezte, hogy az apja pénzt adott a fiú kimenekítéséért, amikor a végóráiba jutott háború még veszélyesebbé vált. E gyanúi azonban eltörpültek amellett, ami ehhez a pillanathoz, ebbe a szobába vezette őket. August tehát beszélni kezdett, és alighogy kinyitotta a száját, George rögtön érezte az ürességet a szavaiban, megütötte az előadás színpadiassága; elképzelte, amint lóhalálában megérkezik a birtokra, és minden mondat minden szótagját úgy formálja meg, ahogy az a leghatásosabb.

Elmondta George-nak, hogy Caleb tisztességesen szolgált, és becsülettel és méltósággal fogadta a halált; hogy Isten békés elmúlást rendelt neki. Caleb kis kora óta barátkozott ezzel a fiúval, amikor még egyikük sem ért fel George derekáig. Felidézett egy esetet, amikor elszaladtak az erdőbe játszani, és Caleb igencsak letört, August pedig nagyon vidor volt, amikor visszajöttek, hogy George valamiféle vetélkedés eredményének tudta be a dolgot, amiből talán még erkölcsi tanulság is kerekedhet. Viseld férfiasan a kudarcokat, tanácsolta a fiának. Aztán később, amikor Caleb nem akart odaülni a vacsoraasztalhoz, sőt a gondolattól is megrándult az arca, George lehúzta a gyerek nadrágját. Korbácsnyomok terítették be az ülepét, vérvörösek, meg lilás zúzódások. Mesélt George-nak az August által kieszelt játékról, az úr és szolgáról, amit aznap délután játszottak. Nem is az ütésnyomok fájnak, folytatta Caleb, hanem hogy nem tudja elrejteni őket, és George esetleg elmondja August apjának. A barátja megeskette, hogy titokban tartja a dolgot.

A dolgozószobájában állva George felsóhajtott, és világosan megmondta Augustnak: tudja, hogy hazudik. Sok mindent el lehetett mondani a fiáról, a bátorság azonban nem tartozott a jellemvonásai közé. Több se kellett ahhoz, hogy lehulljon a lepel August színjátékáról; hebegett-habogott, keresztbe tette a lábát, az órájára nézett, kétségbeesve kereste az egérutat, amit George nem szándékozott megadni neki.

Bizony nem. Hiszen meghalt a fia. És megérdemli, hogy megtudja az igazságot a történtekről.

George észre sem vette, hogy Landry közben tüzet gyújtott, a láng bevilágította az erdőnek azt a sarkát, ahol ültek, és kidomborította a nagyobbik férfi alakját; éppen a megnyúzott nyúl véres tetemét húzta rá egy kihegyezett ág végére, hogy megsüsse. Felszakadtak a felhők, és sziporkázó csillagokkal lett tele az égbolt, mintha hármójuk kedvéért lett volna így elrendezve.

– Ideje hazamennem – mondta George. – Aggódni fog az asszony. Ha tudnátok nekem segíteni… nem bánnátok meg.

Prentiss felpattant.

– Úgy értem, itt is maradhatnátok, ha gondoljátok. Egy darabig.

– Hagyjuk most ezt – mondta Prentiss.

– És ha van még valami, amiben a segítségetekre lehetek.

Prentiss ügyet sem vetve George-ra, a hóna alá nyúlt, és lendületesen felhúzta, mielőtt újból erőt vehetett volna rajta a fájdalom.

– Így, ni. Csak szép lassacskán.

Együtt baktattak a fák között, Landryvel a nyomukban. Jóllehet a csillagok nélkül nem tudott tájékozódni, George-nak minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy egyenesen előrenézzen, ne botoljon el, és ne engedjen a testi kínoknak. A fejét Prentiss vállára hajtotta, és hagyta magát vezetni.

Egy idő múlva rákérdezett, hogy tudja-e Prentiss, merre járnak.

– Ha ez tényleg a maga földje, ahogy mondja, akkor én már láttam a házát – felelte Prentiss. – Szép hely, nem igaz? Nincs messze innét. Egyáltalán nincs messze.

Amikor elérték a tisztást, George rádöbbent, hogy halálosan kimerült. Egyszerre kibomlott előtte az éjszaka, és a fakunyhója alakjában testet öltött a valóság, ott volt az orra előtt, egy fekete sziluettel az ablakban, ami csakis Isabelle árnyéka lehetett.

– Elég erős? – kérdezte Prentiss. – Jobb, ha innen már egyedül megy.

– Nem várhatnánk még pár percet? – kérdezte George.

– Pihennie kell, Mr. Walker – kérlelte Prentiss. – Semmi dolga idekinn.

– Igaz, de mégis. – Ez nem vallott rá. Biztosan a kiszáradás miatt van. Nehezen tájékozódott, és egy kicsit össze is volt zavarodva, a könnyek csak ennek a velejárói. Amúgy is csak néhány csepp volt. – Nem vagyok magamnál. Bocsáss meg.

Prentiss még fogta, nem eresztette el.

– Csak hát… még nem mondtam el neki – mondta George. – Nem bírtam.

– Mit nem mondott el?

George előtt megjelent a kép, amellyel August hagyta ott reggel, a kép a fiáról, amint elhagyja a lövészárkot, amit előtte ő is segített kiásni, és úgy elhatalmasodik rajta a félsz, hogy a nadrágjába piszkít, és gyáván rohanni kezd az unionisták vonala felé, mintha a rettegő sikolyaival kivívhatná a sajnálatukat, hogy amikor majd megpillantják a gomolygó füstön át, akkor elfogadják a megadását, és ne lőjék agyon a többivel együtt. Az jutott eszébe, hogy Caleb örökölhetett némi jellembeli fogyatékosságot az apjától. Mert hát ki a gyávább, a fiú, aki bátorság nélkül halt meg, vagy George, aki képtelen megmondani a fiú anyjának, hogy nem láthatja többé a gyermekét?

– Semmit – felelte George. – Sokat vagyok egyedül, néha magamban beszélek.

Prentiss bólintott, mintha értelmet találna a szavaiban.

– Említette azt az állatot. Mr. Morton kitanított egy-két trükkre az évek során. Holnap segíthetnék magának becserkészni.

Szánakozás rejlett a szavaiban. George érzékelte az iróniát, hogy épp egy nincstelen akar jótékonykodni vele, ezért kihúzta magát, és igyekezett visszanyerni az önuralmát.

– Arra nem lesz szükség.

Még egyszer végigmérte Prentisst, hiszen az is lehet, hogy utoljára látják egymást.

– Nagyra értékelem a segítségedet, Prentiss. Jó ember vagy. És most jó éjszakát kívánok.

– Jóccakát, Mr. Walker.

George elbicegett a lépcsőig, és még azelőtt távozott a hideg a csontjaiból, hogy kinyílt volna a bejárati ajtó, és meglegyintette volna a tűzmeleg. Egy kurta pillanatra még visszanézett a sötétségben élettelennek tűnő, néma erdőre. Mintha tényleg semmi sem lenne ott.

Második fejezet

George főzés iránti szeretete egyike volt a számos különcségének. Házasságuk elején Isabelle próbálta ugyan magához ragadni a szakács szerepét, csakhogy a férje ugyanúgy vélekedett a sertéscsülök elkészítési módjáról, mint a gombászásról vagy a fára szerelhető hinta készítéséről: kifinomult, határozott véleménye volt mindenről. Isabelle az asztalnál ülve derűs érdeklődéssel figyelte férje ténykedését. Még agglegényéveiben tökéletesítette e szokásait – a tojást rendre fél kézzel törte fel, egyetlen, meglehetősen nőies hüvelykujjmozdulattal roppantotta meg a héját; a forró serpenyő kivajazásához egy negyedhüvelyknyi darabra volt szükség, amit félkörívben mozgatott, amíg sisteregve olvadni nem kezdett.

A főzésben több öröme volt, mint az evésben, amit mintha csak kötelességből végzett volna. Nemigen beszéltek az asztalnál. Ez a reggel azonban más volt. George a felesége előtt kelt fel, ami önmagában is teljesítmény volt, tekintetbe véve, hogy milyen későn keveredett haza. És amikor Isabelle lejött, a férje az asztalnál ült, és a fal egy pontjára meredt.

– Nem reggelizünk? – kérdezte az asszony.

Ura arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Soha nem volt jóvágású, mert nem voltak arányosak a vonásai. Nagy orra volt, kicsi szeme, a haja valóságos babérkoszorúként ült a fején; hasa egy állapotos nő gömbölyű pocakját idézte, mindig gondosan beigazította a nadrágtartó két pántja közé.

– Jólesne egy kis palacsinta – mondta az asszony.

George végre tudomást vett a jelenlétéről.

– Jól van, ha nem nagy fáradság neked.

Ahogy a sütő előtt állva Isabelle bekeverte a palacsintatésztát, olyan érzése támadt, hogy elfelejtette a műveletet. Emlékezetből dolgozott, természetesen nem a saját főzései, hanem annak alapján, hogy immár jó negyedszázada figyelte a férjét a konyhában. Egy szerény, kétszintes kunyhóban laktak, középről vezetett fel a lépcső. A konyhából pont odalátott az étkezőben üldögélő George-ra, de valahányszor a férje megmozdult, egy időre eltűnt a lépcső takarásában.

– Készíthetnék nagyobb adagot – szólt oda neki az asszony. – Az éjjel biztosan megéheztél.

Ez lesz az egyetlen kísérlete, hogy kicsikarja belőle a magyarázatot. Nem mintha George-ot irritálta volna a faggatózás (egykedvű ember volt), de az alaposabb kérdezősködés ritkán vezetett alaposabb ismeretekhez. Isabelle megtanult spórolni a szavakkal.

– Megtaláltad? – kérdezte végül. – A lényt. Gondolom, megint azt kajtattad.

– Kicselezett – jött a válasz. – Pech.

Sisteregtek a palacsinták – buborékok nyíltak és húzódtak össze rajtuk, mint ahogy hal tátog a levegőn. George most fordítaná meg őket. Ő kísérletképpen még békén hagyta a palacsintáit.

Két tányért, majd két csésze kávét vitt az asztalhoz. Ritmusa volt az étkezéseiknek. Előbb az egyikük evett egy falatot, aztán a másik, és ezekből a szelíd engedményekből – elalváskor is hasonlóképpen váltogatták a mély lélegzetvételeket – alkották meg házasságuk ecsetvonásait napról napra, éjről éjre, amiből mutatós, ámbár dühítően nehezen értelmezhető portré sikeredett.

George a múlt éjjel kipirulva és erősen reszketve tért haza, Isabelle nem is tudta, hogy lecsutakolja-e, vagy ágyba dugja. Minden lépésnél megtántorodott a fájós csípőjével, alig bírta felvonszolni magát a lépcsőn, de visszautasította a segítséget. Egy mondatot is alig tudott kinyögni, nemhogy magyarázatot adott volna a távolmaradására, és olyan hirtelen aludt el, hogy az asszony azon tűnődött, talán eddig is félálomban volt, és a teste vezette haza. Isabelle tudta jól, hogy eltekintve a kósza utalásoktól egy rejtélyes vadállatra vonatkozóan, aminek George a nyomában van – ezt az állatot üldözte évekkel korábban az apjával is, az volt az ő közös kalandjuk, Isabelle azonban még sosem látta az állatot a saját szemével –, az ura szereti megtartani magának az éjszakái titkait. Ami sokkal bosszantóbb lett volna akkor, ha az asszonynak nincs meg a maga titka.

Nem mintha ő akarta volna így. Nem emlékezett rá, hogy valaha is titkolózott volna George előtt. Nyomasztotta a hallgatás terhe, emiatt időnként levegőt is alig kapott.

– Milyen volt az összejövetel? – kérdezte George továbbra is a tányérjába bámulva.

– Fárasztó, mint újabban mindig. Katrina a tea után elment, én is vele tartottam. Folyton csak arról beszélnek, hogy ki az, aki visszatért vagy a pletykák szerint még visszatérhet, és ez elviselhetetlen. Olyan magabiztossággal áradoznak a fiaikról, mintha nyerésre állnának fekete dámában. Ezért hagytam fel végérvényesen a kártyázással. Semmi bajom azzal, ha ők nyernek, inkább a vereség lehetősége aggaszt…

– Az ember tanuljon meg méltósággal veszíteni, Isabelle – jegyezte meg George két falat között.

– De nem ebben az esetben.

Erre már felszökött a férfi szemöldöke.

– Nem látok különbséget a dáma és más játékok között.

– Lehet, hogy nem is a dámáról beszélek.

George vállrándítással intézte el az észrevételt, mintha egy szót sem értett volna belőle. Isabelle érezte, hogy nem rá figyel, az ablak felé fordult, és kinézett a város felé vezető útba torkolló ösvényre. Nem volt érzéke a növényekhez, ez azonban nem szegte kedvét, amikor elültette az utacska mentén a csúf kis bokrait. Az ösvény mellett állt az öreg pajta a földművelő szerszámokkal, amelyeket még George apja tett el, de George nemigen mutatott irántuk érdeklődést. Mögötte pedig, a kandi tekintetek elől rejtve, a ruhaszárító kötél nyúlt el, most épp üresen, egy fehér csík, rajta a reggel párája. Oda kötődött a titka, és már ettől a gondolattól is elfutotta az arcát a pír.

A tányérjára ejtette a villáját.

– Nem tetszik ez nekem, George – szólalt meg. – Nem tetszik. Hogy is mondjam csak… Szerintem nem vagyunk őszinték egymáshoz. A legfurcsább órákban eltünedezel. Hagyod, hogy odakapassam a palacsintát, és egy szót sem szólsz.

A férfi felnézett az ételről, és ő is letette a villáját.

– Nos. Magától értetődik, hogy későn fordítottad meg őket.

Az asszony dacosan rázta a fejét.

– Ízlés dolga, de ez most mellékes. Akár elmondod, miben sántikálsz éjjelente, akár nem, én már nem titkolhatom tovább előled a fejemben kavargó gondolatokat.

George közbe akart szólni, de az asszony megköszörülte a torkát, és suttogásnál alig hangosabban egy bejelentéssel folytatta:

– A felhőszakadás utáni reggel kiteregettem a mosott ruhát, és még aznap este valaki megpróbálta ellopni a zoknidat.

– Ne mondd, a zoknimat?

– A szürkét, amelyiket én kötöttem.

Végre teljesen rá figyelt a férje:

– Ki tenne ilyet?

Isabelle elmesélt néhány részletet. Hogy még napszállta előtt kiment beszedni a ruhát; hogy az volt az érzése, van ott valaki; azt hitte, George az, mert érezte az illatát, holott az csak a ruháiból jött.

– Majdnem felsikoltottam, de amikor megláttam azt az embert, aki még nálam is jobban meg volt rémülve, akkor valami mást éreztem. Azt hiszem, megszántam.

– És ez tegnap történt?

– Két alkalommal is – felelte Isabelle, és most rajta volt a sor, hogy a tányérjába bámuljon. Nem bírt az ura szemébe nézni. – Rögtön szólnom kellett volna neked. A pajta mögött bujkált. Amikor előlépett, hogy elfusson, találkozott a tekintetünk. Magas volt. Egy néger…

Felnézett, de csupán visszafogott kíváncsiságot látott George szemében. Ura higgadt külseje olyasvalakit rejtett, aki mindig is örömét lelte a pletykákban, kedvelte a botrányos, bizarr dolgokat, így az asszony szinte elkedvetlenedett, hogy nem sikerült jobban felcsigáznia a történetével.

– Nagyon elveszettnek látszott. Nem csak fizikai értelemben. Igazából szavakkal nem is lehet ezt leírni. Láttam rajta, hogy szeretne a közelemben maradni, nálam biztosan jobban vágyott rá, aztán ahogy jött, úgy el is tűnt.

Bizonyos érzéseit nem osztotta meg a férjével. Elsősorban azt az izgalmat, amit az idegennel való első találkozása váltott ki belőle. Szinte meg tudta volna számolni, hányszor adódott lehetősége felnőtt élete során az izgalom megtapasztalására, de ilyen hevesre még soha. Abban a pillanatban csak félelmet érzett, amelyet mégsem fenyegetésként, hanem váratlan ajándékként élt meg. Aznap éjjel, amikor először megtörtént, erre gondolt George mellett fekve az ágyban, és reggelre sem ment ki a fejéből. Az az ember: a lefittyedt álla úgy festett, mint egy tálalószekrény nyitva maradt alsó fiókja, széles vállát sután előreejtette.

Azt mondta magában, akár veszélyes is lehet, épp ezért jogosan foglalkozik az esetleges visszatérésével, hiszen ki tudja, mire képes. Így amikor George a hátsó verandán szunyókált, vagy az erdőben bóklászott, nem volt semmi különös abban, hogy Isabelle a ruhaszárító kötelet lesi. De nem megnyugtató, inkább kiábrándító volt, hogy nem látja a birtokháborító árnyékát éjjelente. És ez még fegyelmezettebb őrködésre sarkallta, úgy várta az idegen újbóli megjelenését, mintha a férfit körüllengő rejtély róla magáról is felfedhetett volna valami titkosat. Bárcsak visszatérne, hogy fény derüljön az igazságra.

Két nappal később jelent meg újra, mintha Isabelle idézte volna meg, és sokként érte a felbukkanása, mert azt hitte, hogy ilyesmi csak a képzeletében fordulhat elő. Ő előbb látta meg a férfit, mint az őt. Az idegen egy járni tanuló kisgyerek megfontoltságával mozgott. Isabelle a ház biztonságából figyelte, tudva azt, hogy bármikor lehívhatja az urát a dolgozószobájából, hogy intézkedjen. Ám hamarosan már a hátsó ajtó felé araszolt, a kilincsgombot elfordítva kilépett a verandára, és a férfit figyelte, aki már megint a szárítókötélen lógó ruhákat nézegette.

Isabelle nem volt ijedős alkat. Gyermekkorában egyszer a bátyja, Silas kísértethistóriákkal próbálta riogatni, miközben besütött a hold a szobájukba, és a fény indái át- meg átszelték a félhomályt. Ezekről a történetekről mondta az apjuk, hogy ne ossza meg a húgával, mert csak férfi családtagoknak valók, és idővel Silas is tovább fogja majd adni őket az ő fiainak. A vérben és halálban bővelkedő történet felénél Isabelle olyan hűvösen reagált az elbeszélésre, olyan metsző szkepszisről árulkodott a hallgatása, hogy Silas végül elhallgatott, és be sem fejezte a históriát. Nem ő volt az utolsó fiú, aki próbára tette a lány bátorságát, és Isabelle-t a pajta körül settenkedő sem fogja megfélemlíteni, még ha a múltkor sikerült is ráijesztenie.

Feljebb húzta a ruhája alját, hogy ne érjen le a fűbe, és olyan fürgén toppant a férfi elé, hogy az köpni-nyelni nem tudott. Isabelle elsőként a gyászkeretes körmeire figyelt fel. A férfi kinyújtotta a kezét a kötél felé, lekapta George fél pár zokniját, majd a másik felét is, és szembefordult az asszonnyal. Isabelle meg se bírt mukkanni. Az idegen nem szaladt el. Megdermedt. Kifejezéstelen volt a tekintete, és úgy szorongatta azt a zoknit, mintha az lenne minden vagyona, amitől már soha nem fog megválni.

– Mit csinál, ha szabad kérdeznem?

Semmi válasz.

– Honnan jön?

Elkeserítő volt, hogy bár egyfolytában nyitva a férfi szája, egy árva szó sem szökken ki rajta.

– Mondjon már valamit – kérlelte. – Beszéljen.

Ha a férfi első felbukkanása mögötti ok tisztázatlan maradt is, ez a mostani küldetése nem igényelt magyarázatot. Még mindig vizes volt a ruhája az előző éjszakai zuhé után, bőrcipője nyirkosan sötétlett, és olyan elnyűttnek tűnt, mintha egyszer már megjárta volna az égetőkemencét. Egy ilyen állapotban lévő ember számára semmi sem lehet csábítóbb egy pár száraz zokninál.

Isabelle leengedte szoknyája szegélyét a fűbe.

– Látom, elkapta a vihar.

Elöntötte a szégyen a nyilvánvaló megállapítás miatt, és azon kezdett tűnődni, vajon miért keveredett ebbe a méltatlan helyzetbe, hogy kettesben van ezzel az emberrel. Emlékezett arra az időre, amikor életének szövete egy jól összehúzott fűzőre emlékeztetett – a férje és a fia voltak a fűző zsinórjai, ők fogták össze egy aktív társasági élet bordáit, az ismeretségeket, amelyekre Isabelle azóta tett szert, hogy férjhez ment, és Old Oxba költözött. A múlt évben azonban, mióta Caleb elment a háborúba, szétbomlott az egész, és most meztelennek érezte magát ez előtt az idegen előtt, és nem is annak hallgatása miatt volt csalódott, a saját bárgyú elvárásai keserítették el.

– Kérem, menjen nyugodtan. Elviheti a zoknit. Nem bánom.

A férfi pislantott, lebámult a zoknira, majd visszarakta a szárítókötélre, mintha az alaposabb szemügyre vétel után már nem felelt volna meg az igényeinek.

– Nem hallotta? Azt mondtam, elviheti – ismételte meg Isabelle.

Amaz mozdulatlanul, nem kevés elégedettséggel szemlélte a művét, majd sarkon fordult, és vissza se nézve megindult a fák felé.

– Most meg hová megy? – kiáltotta az asszony az idegen hátának. – Lehet, hogy újra esni fog. Jöjjön vissza! A végén még megbetegszik. Nem hallja?

A férfi csak baktatott tovább, ringó léptekkel, aztán eltűnt a fák sötétjében. Isabelle még ott maradt egy darabig, csak a ruhája alá bekúszó szél sündörgött körülötte. Ide-oda hintázott mellette a szárítókötél. Még akkor is fojtogatta a szégyen, amikor visszatért a kunyhóba.

A reggeli mellett csak annyit árult el a férjének a találkozásról, hogy az idegen végig hallgatott, majd sietve távozott.

– Elhajtottam – summázta a történteket, miközben összeszedte az asztalról a tányérokat. – Egy pillanat alatt eltűnt. Persze nem állíthatom, hogy nem fog visszajönni. Nem akartalak felzaklatni, de okosabbnak éreztem elmondani. – Kisietett a konyhába, várta, hogy szólaljon meg az ura, és lapozhassanak végre.

– Azt hiszem, találkoztam vele – mondta George, és megtörölte a száját a szalvétával. – Azt mondod, nem beszélt?

– Egy szót sem.

– Akkor találkoztunk. És tudtommal ártalmatlan. Nem kell tartanod tőle.

– Jó. Nem fogok.

Voltak kérdések. Kérdések mindig voltak. De az asszonyt nem érdekelte, hogy George találkozott-e a férfival, és a körülmények sem izgatták, mert az ura közönye gyógyírként hatott. Férje bezzeg milyen játszva maga mögött hagyta a dolgokat, milyen könnyen eloszlatta Isabelle aggályait. Még ha hiányzott is George-ból a melegség, az a rendíthetetlen képessége, amivel mindig visszakormányozta az asszonyt a változékony vizekről a biztonságos kikötőbe, olyan kincs volt, amely sokszorosan felülmúlta a hiányosságokat. Nem volt George-nál megbízhatóbb ember, és mi másban nyilvánulna meg a másik iránti együttérzés, ha nem ebben.

– Örülök, hogy szóba hoztam a dolgot – mondta Isabelle –, most már megnyugodhatok.

Az urán azonban nem látszott változás, mintha átvette volna az asszony bűntudatát. Ott volt a meggörbedt vállában meg a beesett arcában. Az asszony csak akkor, abban a pillanatban értette meg, milyen nagy terhet cipel a férje. Amikor George végre odafordult felé, olyan űzött kifejezés ült a szemében, ami egy gyengébb embert alighanem megbénított volna.

– Nekem is meg kell beszélnem veled valamit. És szeretnék bocsánatot kérni, amiért tegnap nem szóltam róla, de kifogtak rajtam a szavak. Most is. Isabelle… – Elakadt a hangja.

Az a hang. Isabelle már nem emlékezett, mikor hallotta utoljára. Talán abban a már-már tragikusan félszeg pillanatban, amikor George megkérte a kezét az apjától, nem tudva, hogy Isabelle is ott ül előttük a kocsin; vagy évekkel később, amikor bedugta a fejét a hálószobájukba, hogy megkérdezze a bábától, megszületett-e végre Caleb, mintha a gyermek sírása nem lett volna elegendő bizonyíték. Isabelle megértette, hogy nem távolságtartás volt, amit reggel érzett rajta, hanem idegesség. És mielőtt George még egy szót szólhatott volna, ő már tudta, hogy nem fog neki megbocsátani, bármi legyen is az, amit elhallgatott előle. Szeretett volna elfutni onnan, de földbe gyökerezett a lába. Mire a férfi becsukta a száját, addigra a reggeli levegőn magától megszáradt az asszony kezében a tányér – még éppen sikerült letennie, inkább a padlóra potyogtatta a könnyeit, semhogy azok összepiszkoljanak valamit, amit az előbb tisztított meg.

Harmadik fejezet

Prentiss az ölében tartotta fivére lábát. Egyenként megmasszírozta Landry lábujjait, aztán a talpa, majd a sarok következett, jó mélyen belenyomta a hüvelykujját a bal lábfejbe, látta is, ahogy egy pillanatra kifehéredik. Az erdőben voltak, Landry a földön feküdt, a fejét egy rönknek támasztotta, és a messzeségbe révedt.

– Mindig próbálsz elcsórni valamit tőlem, he? – mondta Prentiss.

Landry felnyögött, inkább jólesőn, mint bosszúsan.

– Úgy faltad be, ami a nyúlból maradt, mintha bizony elfuthatott volna. Mintha hülye lennék ahhoz, hogy észrevegyem. – Megpaskolta fivére lábfejének hajlatát, és Landry lepillantott, mintha a technikájára volna kíváncsi, aztán újból a kelő nap felé fordította a tekintetét. – Hát nincs több ételünk, és lehet, hogy megrövidítettél pár falattal, de nem húzzuk ki délutánnál tovább, hacsak nem fogunk valamit.

Landry tovább hallgatott, hiszen nem volt neki köze a szavakhoz, inkább az érzékek embere volt, ő így létezett. A lába masszírozásakor is. Prentiss mindig megérezte, mikor lassulnak le a fivére testi funkciói alvásközeli állapotig, olyankor a lélegzése is megszakadt, elernyedt a válla – éppen így kell átadni magunkat az élvezetnek, feloldódva az érzésekben.

Még a viskóból hozták magukkal ezt a hagyományt, abból az időből, amikor gyerekek voltak, és Landry is kerek egész volt. A szalmazsákjukon ültek egymással szemben, és jóval azután is, hogy az anyjuk eloltotta a faggyúgyertyát, egyikük a másik lábát dögönyözte, így készülődtek az előttük álló napra az ültetvényen. Prentiss emlékezett rá, hogy Mr. Morton egyszer azzal a hamis ígérettel kecsegtette őket, hogy aki a legtöbbet termeli, kap egy pár kesztyűt. Ők persze tudták, hogy ez csak mesebeszéd, ami érzékletesen szemléltette, milyen keveset tud róluk a gazda – a kezek hamar megkeményedtek a fáradságos szedéstől, míg a talpak, bárhogy védte őket az ember, mindig találtak rá módot, hogy fájjanak, miután órákon át egy elgyötört testet kellett megtartaniuk.

Azelőtt együtt dolgoztak Mr. Morton földjén; az egyetlen, általuk ismert életet hagyták maguk mögött; és gyakran gondolkodtak egyszerre, egy emberként. Így amikor Prentiss felállt, egy kicsit sem volt meglepő, hogy a fivére is felegyenesedik, habár egyikük sem szólt közben egy szót sem.

Landry már kézbe is vette a nyúlfogáshoz használt kötelet, de Prentiss a vállára tette a kezét.

– Elég volt. Ideje indulni a táborok felé, a mieinkhez.

Fivére lassan körülhordozta tekintetét hevenyészett otthonukon.

– Nem örökre megyünk – nyugtatta meg Prentiss. – Szerzünk ennivalót, és még napnyugta előtt visszaérünk.

Bizonyos helyek és hangok megnyugtatták Landryt, és ellenállást váltott ki belőle minden, ami az ismert tartományon kívül esett. Egy hete ez még erre az erdőségre is igaz volt. Ahogy megálltak a viskók előtt, és egyszerre a hátuk mögé került az, ami egész addigi életükben az otthont jelentette, miközben előttük az ismeretlen terült el, azzal a kevés kis vagyonkájukkal, amit a hátukra kötöttek, a fivérek egy csendes-borús rejtelemmel találták szemben magukat. Landry számára egyetlen lépés megtétele is a lehetetlenséggel ért fel. Odanőtt a lába a földhöz, rázta a fejét, majd miután Prentiss vagy egy órán keresztül rimánkodott neki, magától indult el, mintha végre összeszedte volna a megfelelő mennyiségű bátorságot.

Prentiss tartott attól, hogy a táborokhoz vezető útjuknál sem lesz ez másként. Tett róla, hogy a gazda palotájától távol forduljanak csak rá az útra, látni sem akarta régi gazdáját, sem azokat, akik úgy döntöttek, hogy mellette maradnak.

Tényleg csak egy hete történt volna? Milyen különös reggel volt! Hallották rebesgetni, hogy unionista katonák közelednek, elsuttogott pletykák adtak hírt róla, és ezek nem sokban különböztek a többi pletykától, amelyek a háború kitörése óta keringtek a viskóikban. A valódi felszabadítás mindig is olyasfajta képtelen fantáziának tetszett, hogy ha mégis sor kerül rá, Prentiss harsonaszóra számított, meg zárt alakzatban menetelő férfiak soraira, akik úgy rohamozzák meg a gazda palotáját, mintha Isten bosszúálló angyalai volnának. A valóságban csak maroknyi ember volt elnyűtt, kék egyenruhában. Végigmentek az úton, és kihívták őket a kunyhójukból, Morton gazda pizsamásan battyogott a nyomukban. Prentiss sosem látta még ennyire kiszolgáltatottnak. Morton könyörgött a katonáknak, hogy legyenek belátók, váltig állította, hogy a rabszolgái nála akarnak maradni, miközben a legények rá se hederítve kihirdették, hogy minden addig szolgaságban tartott férfi, asszony és gyermek szabadon elmehet.

Morton gazda reménytelen alakoknak nevezte őket, és újfent könyörögni kezdett a katonáknak, hogy ezt ők is lássák be, pedig mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy itt ő a reménytelen alak, még egy anyját elveszített gyermeknél is siralmasabb a helyzete. Mégis, először senki sem mozdult. Prentiss volt az, aki végül lelépett a viskó lépcsőjéről az egyik katona felé, egy babaarcú fehér ember felé, aki talán még nála is fiatalabb volt, s akit nyilvánvalóan ez a tanya is éppoly kevéssé érdekelt, mint a következő, ahol, Prentiss úgy sejtette, hamarosan ugyanezt a bejelentést fogja majd eldarálni.

– Mikor lehet elmenni? – kérdezte a férfitól elég halkan ahhoz, hogy Morton ne hallja, mert hát mi van akkor, ha több is van a dolog hátterében, és már csupán azért is büntetés jár, ha kérdezni merészel.

Életében nem hallott még olyan drága szavakat, mint amelyek ekkor elhagyták a fiú száját:

– Amikor kedvük tartja, gondolom.

Prentiss minden további nélkül megpenderedett Landry felé, hiszen most elkezdődhet végre az igazi életük. Landry remegő álla és a fejbólintása azt üzente, hogy teljes mértékben egyetért.

Az erdőbe behatolni önmagában is kaland volt, s ahogy most maguk mögött hagyták a fákat, a neszek fokozatosan elhalkultak és beleolvadtak a csendbe; olykor már feltűnt egy-egy lovas kocsi, és sebesen tovagördült mellettük. Sietség nélkül lépkedtek, a lyukas cipőjük egykettőre megtelt porral. A házak, amelyek mellett elhaladtak, kevésbé pompásak Morton gazdáénál, vagy pompásabbak, egyformán lenyűgözők voltak, egytől egyig fehér.

– Amaz ott tetszene? – szólalt meg Prentiss, de Landry az úton tartotta a szemét. Az előttük emelkedő ház tágas verandáján fogadást lehetett volna rendezni. A homlokzati oszlopai előtt kis kék bokrok terpeszkedtek.

– Nekem se tetszik egyik se – felelte Prentiss. – Minek ennyi hely az embernek? Mivel magyaráznád meg, hogy eltévedtél a saját házadban? Erre felelj.

Korábban is felmerült már benne ez a kérdés, de mivel először látott idegen házakat a gazda palotáján és annak szomszédságán kívül, még nem tudhatta, hogy akármilyen nagyzási téboly hatalmasodott is el egykori gazdáján, az nyilvánvalóan az egész várost bekebelezte.

Nem volt holmijuk. Több ökörrel találkoztak, mint emberrel, mégis olyan érzésük volt, hogy minden lépésüket figyeli valaki, hiszen azelőtt így volt. Minél messzebb értek, annál inkább elhitték – minden lépéssel a szabadságukat erősítik meg.

– Nézz csak ránk – mondta Prentiss. – Világutazók vagyunk. Bámészkodók. Ez már valami, nemde?

Oldalba bökte a fivérét, de csak addig tartott a vidámsága, amíg az Old Ox feliratú táblához nem értek. Landry úgy torpant meg, mint aki falnak ütközött. Hangok és látnivalók forgatagába csöppentek – tehenek bőgtek láthatatlan istállókban, civódó gyerekek lármáztak, egy ember céltalanul köpködte a bagólevet a verandájáról. Prentissre egyszerre szakadt rá ez az egész, ahogy nyilván a fivérére is, és ekkor értette csak meg, hogy micsoda küzdelem vár rájuk.

– Ez is csak egy lépés, mint a többi – jelentette ki.

Landry beszédes, szigorú szemmel nézett rá.

– Jól van – mondta Prentiss. – Jól van, na.

Nem fogja kényszeríteni, hogy a városba lépjen, ahogy az erdő esetében sem kényszerítette. Azelőtt annyi mindent erőltettek rájuk más emberek, hogy úgy tűnt helyesnek, ha most minden döntést megbecsülnek, hiszen mind a sajátjuk.

– A következő a kérdésem. Minek keljünk át a városon, ha meg is kerülhetjük? Te nem így gondolod?

Landry újból ránézett. Imbolyogva gyűjtötte az erőt, a cipője orra egy méltányos kompromisszumra készülődve felemelkedett a földről, és Prentissnek nem is kellett ennél több ahhoz, hogy újra nekiinduljon, hiszen tudta, hogy ott van vele a testvére.

A várost körülölelte az erdő, ami megkönnyítette számukra, hogy feltűnés nélkül, a szélén osonjanak, nem mintha bárki is figyelemre méltatta volna őket. Végig az épületek takarásában maradtak. Az egyik kerítés mögött észrevettek egy fortyogva bugyborékoló húsos fazekat, de akkorát, hogy fejest lehetett volna ugrani bele. Prentiss éhes emberekhez társította a ház felől szállongó hangokat. Alig yardnyi távolban egy asszony kefélgette nagy műgonddal egy fotel karfáját, mintha festékkel vonná be. Prentiss abbahagyta a nézelődést. Átizzadta a ruháját, és ráeszmélt, hogy túl gyorsan szedi a lábát, mintha bármikor elkaphatná őket valaki. Soha nem látott még ilyen népeket az engedelmük nélkül, nem látott még hétköznapi embereket a privát dolgaik intézése közben, és ez rögtön veszedelmes körülménynek tűnt fel előtte.

– Nincs már messze – mondta, habár maga sem tudta, hogy igaz-e, csak pletykákra hagyatkozhatott, amelyek szerint Old Ox átellenes végében vannak a táborok. Landrynek kevesebbet, neki többet jelentettek a szavak, arra ösztökélték, hogy higgyen magában, amire szüksége is volt egy olyan életben, amelyben egyetlen társa sem szavakkal, sem bizakodással nem osztozhatott vele.

Prentiss nem neheztelt a fivérére a hiányosságaiért, mert épp ezek tették erőssé. Hiszen ha hajlama volt is a testvérének, hogy elakadjon, legalább sosem bóklászott el. Landry mindig oda ment, ahová kellett, és bátorságra vallott, ha valaki kész előremenni, vagy meg se rezzenve szembenézni a félelmével, még ha közben olykor megtorpan is. Landry ezzel az elvvel született, ahogy az ételek iránti szeretete is vele született vonása volt, és ez csak megnehezítette számukra az ítélet napját.

Még akkor történt, amikor félúton jártak felnőtt- és gyermeklét között, a mellük keshedt volt, a végtagjaik nyurgák; elég kicsik voltak, hogy a rabszolga-felügyelőn kívül az anyjuk is mindig ott legyen a sarkukban, de eléggé megnőttek már, hogy teljesítsék a napi szednivalót. Egy reggel felsorakoztak a viskóik előtt, ami még nem volt furcsa, hiszen minden reggel sorba álltak létszámellenőrzésre, úgy beleivódott a lábuk nyoma a földbe, ahol álltak, hogy még másnap reggel is látszott. Egyetlen pillanat kellett hozzá, hogy felfigyeljenek a szemközti viskó előtti ürességre. Ahol Kicsi Jamesnek és Esthernek kellett volna lennie, ott nem állt senki. Prentiss által addig nem ismert, csöndes agóniát okozott a mindennapos rutin megbolygatása. Hatalmasra nőtt a szíve a mellében. Egyenesen előre kellett volna szegeznie a tekintetét, az ösztöne azonban nem hagyta, és mindenhová nézett, abban a reményben, hogy mindjárt előbukkannak egy szárítókötél mögül, vagy leugranak valamelyik fűzfáról, mielőtt még Mr. Cooley megjelenik, és észreveszi, hogy hiányoznak.

De Mr. Cooley már ott is volt. Megállt a viskójuk előtt, nem szállt le a nyeregből. Csak a kalapját vette le, az előtte állókat nézte, és megkérdezte, hová lett az a kettő. Nem kapott választ.

– Maradtok a helyeteken – mondta, azzal megfordította a lovát, és elnyargalt a gazda palotája felé.

– Egyiknek a hangját se akarom hallani – súgta korábban az anyjuk, rátette egy-egy kezét a gyerekek vállára, és most pajzsként állt közöttük.

Senki sem mert megmoccanni, amíg Mr. Cooley vissza nem tért, Mr. Mortonnal az oldalán. Odaplántálták magukat a csoport elé, és Mr. Morton, a száján át lélegezve, kiseperte a haját a szeméből.

– Nem kell hozzá sok idő – szólalt meg –, és megcsap a meleg. Mr. Cooley a megmondhatója, hogy a hőség nem a cimborám.

– De nem ám – mondta Mr. Cooley.

– Mit gondoltok, mért nem jövök le soha a földekre? Azt hiszitek, a társaságotokat ellenzem? Dehogy, épp csak természetemnél fogva forrófejű vagyok, és hétszentség, hogy nem vágyok még több forróságra. Megszédülök, ha megcsap a meleg. A gyomrom is kavarog.

– Úgy bizony.

– Mr. Cooley – nyújtotta ki a kezét Mr. Morton, hogy elhallgattassa. – Szóval mielőtt még megérezném a hátamban a meleget, elmondjátok szépen, hogy hová tűnt az a kettő, különben rosszkedvű leszek, és ha már ezen a korai órán tönkremegy a napom, amilyen együttérző példányok vagytok, nyilván osztozni kívántok majd a bajomban.

Amikor nem kapott választ, Mr. Morton folytatta a szónoklatát. Kicsi James és Esther nélkül, mondta, veszteséges lesz a termelés, ami hozzáadódik ahhoz a másik veszteséghez, hogy megrövidítették két rabszolgával. És miért kéne neki, aki semmi rosszat nem tett, egy jámbor, igazságos embernek bűnhődnie ennek az általa kötelességtudóan etetett és ruházott két személynek a felelőtlen engedetlensége miatt? Egyszóval, ha senki sem hajlandó elárulni neki, hogy hová tűnt Kicsi James és Esther, akkor kipécéz egyet közülük, és a kiválasztott rabszolgát minden hónap végén megkorbácsolják az egész banda helyett. Számolni fogják a vétkeket, és minden az ő hátán csattan majd, és ha netalán volna önként jelentkező a mártíromságra, hát jelentkezzék bátran.

– Rajta, no! – mondta egyikről a másikra nézve. – Bármelyikőtökkel beérem.

Landry nem jelentkezett. Csak odanyúlt a viszkető karjához. A történtek után Prentiss már sosem tudta meg, hogy Landry tisztában volt-e a tette súlyával. Csupán arra emlékezett, hogy a fivére a viskójuk előtt rajzó legyeket bámulja, és szokásához híven másutt járnak a gondolatai.

– Itt az én emberem! – jelentette ki Mr. Morton, amivel még a hasonlóképpen ostoba, de feleannyira kegyetlen munkafelügyelőt, Mr. Cooley-t is sikerült meglepnie.

Prentiss nem mert sem a rimánkodó anyja felé fordulni, sem Landryre nézni, és már mindörökre cipelni fogja a bűntudat terhét, amiért nem lépett ki a sorból, hogy megmentse azt az egyetlen személyt, aki valaha az oltalmára szorult.

Mr. Morton úgy nézte végig minden hónapban a korbácsolásokat, mintha ünnep volna – kirótták azért, mert Mrs. Etty későn kelt fel, vagy Lawson túl komótosan haladt a során. Amikor az egyik verés során eltörték Landry állkapcsát, mindössze egyetlen idény kellett neki ahhoz, hogy végleg felhagyjon a beszéddel. Anyjuk úgy szokta mondani, hogy Landry valaha kerek egész volt, aztán lefelezték, mígnem annyi sok darabkában végezte, hogy már az anyja sem volt képes összerakni belőlük a fiát.

Mr. Morton egyedül annyi engedményt tett Landrynek, hogy nem vette tőle zokon, amikor nem felelt, ha szólították.

– Én ezt nem veszem tiszteletlenségnek – hangoztatta ilyenkor, hogy a többiek is hallják. – Néha azt kívánom, bárcsak a többiben is kifejlődne a te némagyerekséged, Landry. Bizony.

Az elhagyott viskó volt a többiek egyetlen örömforrása, mert gúnyt űzött Mr. Mortonból, valahányszor látogatást tett náluk, és mindenki láthatta a gazda megaláztatását. Mintha minden korbácsolásnál azt várta volna, hogy Kicsi James és Esther visszatér, és Prentisst néma elégedettség töltötte el, ha arra gondolt, hogy olyan messzire jutottak, ahová már nem hallatszik el Landry jajgatása, és soha nem fognak visszatérni, hogy megadják Mr. Mortonnak a makacsul áhított elégtételt.

*

Amint elhagyták Old Oxot, már játszva meglelték a táborokat, csak a testeket kellett követniük. Megsokasodtak az út hátralévő szakaszán, néhányat az elszórt vackorfák széles levelei takartak, másokat a városban talált hulladék borított – ezek a férfiak és asszonyok egy élet robotját aludták ki éppen. Egy ponton hevenyészett utacska ágazott le egy lápos sárfolt felé, amelyet az arra járók léptei tapostak ki. Áthatolhatatlan zsurlófű vette körbe őket egy darabon. Aztán a várost is átszelő csermely mentén egyszer csak sátortengerré tisztult az út, és emberek termettek ott a semmiből. Egy város épületek, jelzések és név nélkül.

– Tetszetős – mondta Prentiss.

Eleinte nemigen figyeltek fel rájuk. Sátrak, melyek többségét pokrócokból toldozták össze, sorokban álltak egymás mellett. Mezítlábas gyerekek hancúroztak a fák között, míg a szüleik aludtak, vagy a többieknél voltak látogatóban.

Amikor a fivérek előreindultak, gondterhelt tekintetek szegeződtek rájuk, de mindjárt tovább is siklottak róluk. Ez nem ellenségesség volt, inkább egyfajta kollektív megadás, amit Prentiss azonnal felismert, mert ő maga is tapasztalta már. Ez volt az új életük. Munka helyett dologtalan ücsörgés vagy ennivaló utáni hajsza. Az arcok ismeretlenek voltak neki. Gondolt rá, hogy elkiált néhány nevet, de nem akart feltűnést kelteni.

– Mitek van? – érkezett egy hang egy közeli sátor felől.

Prentiss férfiak és asszonyok csoportját pillantotta meg, akik egy serpenyő köré gyűltek. Szenes maradványok hevertek ropogósra égve benne. Mind egy-egy krumplihéjjal megrakott újságpapírt dajkált, és Prentisst máris megrohanta az éhség. Tekintetét az újság zsírtól elmaszatolódott tintájára szegezte. Észrevette, hogy Landry ugyancsak a sátor felé araszol, ő is éppúgy vágyott egy falatra. A főnök újból kiszólt nekik a sátorból, hogy rá figyeljenek.

– Vagy el akartok adni valamit, vagy a bajt keresitek. Melyik legyen?

Prentiss megmondta neki, hogy a gazda házából való társait keresi.

A férfi lenyalogatta az ujjait.

– Hinnye – mondta. – Mi Camptonból jövünk.

– Arról a házról még nem hallottam – felelte Prentiss.

– Né’má’, azt hiszi, az egy ház.

Amikor Prentiss nem felelt, a férfi a térdére csapott, és másodszor is megkérdezte a többiektől, hogy hallották-e, amit a fiú mondott.

– A Georgia állambeli Camptonból, fiú. Az egy város. Alig tíz mérföldre az út mentén.

Végül a férfi megszánta őket. Elmagyarázta, hogy a tábor több különböző város metszéspontjában terül el. Sok felszabadított rabszolga máris elindult északnak alig több mint egynapi élelemmel. Egyesek ide a közelbe mentek a fűrészmalomhoz, ahol elkél a dolgos kéz. A többiek messzebbre is elmerészkedtek. Baltimore-t említette, Wilmingtont, és még annyiféle helyet, hogy Prentiss nem is bírt lépést tartani vele.

– Semmi dolgom Baltimore-ban – mondta aztán.

– Egyikünknek sincsen dolga sehol. De ez még nem fog megállítani.

– Csak fogjátok magatokat és mentek?

A férfi bólintott.

– Úgy nézem, válaszoltam a kérdésedre, de te az enyémre nem. Mitek van?

A kulacsukra fájt a foga. Prentiss megforgatta a kezében, nem gondolta volna, hogy értékes lehet. Talán elkerülte a figyelmét, hogy belevéstek valamit. Három szem krumplit kapott érte. A férfi még a serpenyőben lévő maradékot is nekik adta, amit Landry villámgyorsan eltüntetett.

– Ha továbbmentek az úton, biztos találtok magatoknak szabad helyet – mondta a férfi.

Már magasabban járt a nap. Olyan fényesség volt a sátoron kívül, belül meg olyan sötét honolt, Prentiss alig látta, hogy kivel beszél. Odafordult a fivéréhez.

– Add vissza neki a serpenyőt.

Landry visszaszolgáltatta, és folytatták útjukat, de még jó darabon velük maradt a krumpliillat. Landry nyugodtabb volt most, hogy volt néhány falat a gyomrában, és Prentiss előtt haladt egy girbegurba vonal mentén az erdő felé.

– Maradj az ösvényen! – szólt rá Prentiss.

Máris azon jártatta az eszét, hogy mikor keljenek majd útra, és hogyan mondja el a fivérének, ha itt lesz az idő. A döntésébe elszomorító veszteségérzet vegyült, hiszen akárhány font súlyt vittek el a hátukon, és akárhány csepp verítéket hullattak el közben, egy hüvelyknyi sem volt az övék ebből a földből. Amíg itt maradnak, addig ők sem különbek a többieknél, meghúzódnak a városok határában meg a fák között bujkálnak, mint a fivéreik és a nővéreik. Világos volt, hogy másutt kell keresniük az emberhez méltó életet, ahol talán nem lesz több tulajdonuk, de kevesebb sem.

Sietős mozgást érzékelt maga előtt.

– Landry! – kiáltotta.

Fivére bevetette magát az ösvény menti csalitosba, és mielőtt Prentiss elkaphatta volna, már a vadon felé száguldottak, bokáig érő sárban cuppogott a cipője, és zsongott a feje a rajokban támadó moszkitóktól. Itt magasabbra nőtt a nád. Csalán szaggatta a nadrágját, és agyonszurkálta a lábát. Nem látta a testvérét, és egy pillanatig azt sem tudta, merre van az arra. Becsukta a szemét az égbe szökő zöld fal előtt, előreiramodott, és csak ekkor bukkant ki a szabad levegőre. Bele is pottyant volna a vízbe, ha Landry nem guggol ott a szélén, és nem rántja vissza.

– Mi ütött beléd? Mondd meg, de rögtön…

Aztán meglátta – egy tó volt ott, szélességre néhány kartávolságnyi, annál semmiképp nem nagyobb. Vízililiomok borították a felszínét, és gyékénybuzogányok nyújtózkodtak emberi ujjak módjára a napkorong felé. Kicsiny kákasziget nőtt ki a közepéből. Fivére bele-belemerítette a kezét, csapkodta a vizet. Prentiss elnézte, ahogy a testvére keze érintkezik a vízzel, alámerül és újból felbukkan, csillámló fodrozódásokat kelt, amelyek előbb legyezőszerűen szétterjednek, aztán újra nyugodt lesz a víz. Landrynek mintha minden alkalommal új lett volna a látvány.

Lelkesedése a gyapotmezőket juttatta Prentiss eszébe, ahol a sorok végében álltak a vizesvályúk. A nap előrehaladtával a rabszolga-felügyelők gyakran itatták ott a lovaikat, és ha elég fürgén betakarították a sort, olykor a munkásoknak is engedélyezték, hogy odatérdeljenek a vályúkhoz inni. A földek patkóalakot formáltak, és az ő sorának a végén, amely a legtávolabbi kanyarulathoz esett közel, Landry nemigen törődött a vízzel, inkább a gazda háza előtt csobogó szökőkútra szegezte a tekintetét. Prentiss hiába szólt rá, hogy igyék, fivérének jobban tetszett a szökőkút, mintha annak tartogatta volna a szomját, olyan víznek, ami sosem lehet az övé. Itt most bizonyos értelemben újra megtalálta magának a szökőkútját.

– Jólesik, igaz? – mondta Prentiss, már szelídebben.

Letelepedett Landry mellé, és nem az elébe táruló szép tájban gyönyörködött, hanem a testvére kecses mozdulataiban, akinek kíváncsiság motoszkált távolba révedő tekintete mögött, és sok olyan tulajdonsága volt, ami fölött mások átsiklottak. Az ujjai rendkívül légiesek és kecsesek voltak, anyjuk mondogatta is, hogy ezek hangszerhez illő ujjak, egy príma hangszerhez illők, ami nála az orgonát jelentette. Prentissnek titkon azt is elárulta, hogy mindig azokat az ujjakat szokta nézni, amikor kikötözik Landryt a korbácsoláshoz. Vannak olyan részek az ember testén, amikhez hozzányúlhatnak, mondta, és vannak olyanok, amelyekhez nem, és Landry keze még egy póznához kikötözve sem veszített a szépségéből, még ha az összes többi porcikáját meggyalázták is. Bárcsak tudta volna az anyjuk, hogy milyen derekasan állta fia a sarat még évek múltán is, jóval azután is, hogy anyjuk gazdát cserélt, még akkor is, amikor abbamaradtak a havi verések, de a korbács fenyegetése továbbra is folytonosan a fejük fölött lógott.

Csak néhány hete történt, hogy Mr. Morton felkereste azokat a rabszolgákat, akik a háborús élelmiszeradagok és a megduplázott kvóták mellett is bírták a napi robotot. Közölte az erősebb férfiak egy válogatott létszámú csoportjával, hogy volna a számukra egy nagyvonalú ajánlata, amit a hazaszeretete diktált Davies elnök határozott utasítására: visszaadja a szabadságukat, amennyiben önként jelentkeznek, hogy harcolni fognak az ügyért.

– Prentiss – mondta, ahogy sorjában végighaladt rajtuk. – Te mindig megbízható munkaerő voltál. Szükségük van a magadfajtára. Mit mondasz?

Prentiss a tőle telhető őszinteséggel felelte:

– Hát, Landryvel mi együtt maradunk. – A fivéréhez fordult. – Landry, van kedved harcolni az ügyért?

Mr. Morton előrébb húzódott a lován, kíváncsian várta a választ, Landry szája azonban néma maradt, de még a fejét sem mozdította meg.

– Én ebből nem hallom ki az igent, gazda – mondta Prentiss. – De nemigen szokott megszólalni. Én ezt nem venném tiszteletlenségnek.

Landry szája sarka feljebb húzódott, éppen csak egy mosolykára, amely túl szolid volt ahhoz, hogy Mr. Mortonnak is szemet szúrjon, Prentiss viszont jól látta azt a mosolyt, és alig bírta megállni vigyorgás nélkül.

Azóta olyan drasztikusan megváltozott az életük, hogy most olybá tűnt neki, mintha a régmúlt egy pillanatára emlékezne vissza. Érezni akarta ugyanazt az örömöt, amit akkor, de az már örökre elveszett. Manapság egyedül azoktól az emlékektől keringett szaporábban a vére, amelyektől rendkívüli módon szabadulni szeretett volna. Talán a legnagyobb félelme volt, hogy ez már örökre így lesz – hogy a buzogányok hosszú árnyéka a háta mögött örökké arra készteti majd, hogy nyeljen egy nagyot, mert a rabszolga-felügyelő kancája közeleg; hogy a vízfelszín reszketése örökké a testvére meg-megránduló hátsó felének az alakját fogja magára ölteni, ahogy lesújt rá a gazda korbácsa.

Finoman rátette a kezét a fivére vállára, nehogy megijessze.

– Ennyi elég is lesz egy napra, nem?

S amikor távozásra készen felállt, Landry ugyanezt tette.