PROLÓGUS

1933. június 18.

Odakint elnyelte a sötétség a látóhatárt, mivel olyan fekete volt az ég meg a tenger is, mint a szurok. Egyetlen csillag sem ragyogott az égen, a hold pedig felhők mögé rejtőzött. Egyes-egyedül az óceánjáró oldaláról legördülő, fehéren tajtékzó víz árulkodott bármiféle mozgásról, ahogy a hajó orra szelte a habokat.

Bent, a B fedélzeten, egy férfi állt a tükrös italszekrény előtt a tizenhetes számú kabin szalonjában, és üveges tekintettel meredt az orra előtt sorakozó palackokra. Alig pár napja voltak úton, de a legtöbbje már félig kiürült. Töltött magának egy korty whiskyt egy pohárba, melynek tisztaságáról nem volt teljesen meggyőződve. A gramofonlemezen egy nő arról dalolt, hogy elhagyja a szerelme. A helyiség eléggé kényelmes volt. Elmehetett volna szalonnak bármelyik külvárosi, a Tudor-korabeli épületek stílusát másoló házban, ha nem érződött volna a tenger illata, és nem ingott volna meg időnként a talpa alatt a padló. A díványon egy párna meg egy összehajtogatott takaró hevert. Mindössze pár méternyire tőle, a vékony falon túl egy nő neszezett valamit a fürdőszobában; hamarosan nyugovóra fog térni a kényelmes ágyban.

Behúzott függönyök takarták az üvegajtót, ahogyan azt a prospektusban ékes szavakkal lefestették; egy keskeny erkélyre nyílt, ami elég nagy volt ahhoz, hogy elférjen rajta egy asztal két székkel, ahol letelepedve a kabin lakói élvezhették a naplemente látványát egy szakszerűen kevert koktél mellett. A brosúrában nem tettek említést róla, de ahhoz is elég hely adódott itt, hogy valaki a sarokban összekuporodva elrejtőzhessen.

A férfi, háttal a mögötte lévő irgalmatlan sötétségnek, elhelyezkedett a helyiség többi része felé néző karosszékben. Fáradt volt, túl sokat ivott, túlontúl sokat küzdött, és tudta, hogy túlságosan sokat vesztett. Hibákat vétett, és túl öregnek érezte magát ahhoz, hogy helyrehozza őket. Különben is már megpróbálkozott vele, és kudarcot vallott.

Hallotta, ahogy nyílik a kabin ajtaja, de kívül esett a látóterén, így nem lehetett biztos benne, hogy valaki érkezett, vagy éppen távozott. Egy kis ideig eltűnődött rajta, hogy vajon feltápászkodjon-e megnézni, de ez volt az utolsó dolog, amire gondolt, mielőtt kiejtette volna a kezéből a poharát, amikor fájdalom hasított belé, majd vér öntötte el a száját.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

1932. október 15.

Mikor eljött a reggel, Louisa Cannon (aki ekkor még mindig ezt a vezetéknevet viselte) egy kicsit még feküdt a takaró alatt az ágyban, és tekintetét a plafonra szegezve a gondolataiba merült. Úgy aludt az idegen hálószobában, mint a bunda, és most azon mélázott, hogy talán nem is olyan jó ez így. Nem az lett volna elvárható, sőt egyenesen szükségszerű, hogy ideges legyen? Az előtte álló események miatti izgatottság és zaklatottság megnyilvánulása elfogadott még olyasvalaki esetében is, aki ennyire bizakodóan és optimistán áll mindenhez, ahogyan ő szokott. Louisa mégis biztosan érezte, hogy teljes mértékben nyugodt, és biztonságban van; mint aki tudja, hogy túl sokáig volt távol, de most végre hazafelé tart. Ekkor zajokat hallott a lépcsőforduló felől: csoszogást, lázas suttogást az ajtó túloldaláról. Visszafojtotta a nevetését, ahogy a rézkilincs lassan elfordult, és a tiltakozó hangokat mintha elvágták volna. Három lánytestvért látott a küszöbön ácsorogni, hatalmas szemeket meresztve rá; a legkisebb közülük az egyik lábáról a másikra ugrált szokásos türelmetlenségében.

– Semmi gond! – nyugtatta meg őket Louisa. – Nyugodtan bejöhettek.

– Dadus azt mondta, hogy nem szabad zavarnunk – panaszolta a magas szőke lány. – De én tudtam, hogy nem bánja.

Ezt Jessica mondta, akit mindenki Deccának szólított; tizenöt éves volt, szájának vonala határozottságról árulkodott, temperamentumát tekintve pedig alig különbözött attól a hosszú hajú, göndör fürtű háromévestől, akivel akkor ismerkedett meg a nő, amikor elkezdett dolgozni a Mitford családnál. Akkoriban öt lánytestvérből és egy fiúból állt a gyereksereg, ugyanis Deborah, a legfiatalabb közülük még nem jött a világra. A kislány, akinek szőke haja épp csak a füle alá ért, odalépett Louisa ágyához, és átnyújtott neki egy összehajtogatott kartonlapot.

– Lepréseltem néhány búzavirágot – közölte. – Hogy legyen valami kék – mosolyodott el élénken, amit Louisa viszonzott.

– Köszönöm szépen, Miss Deborah! A zsebemben fogom tartani; szerencsét hoznak majd. Azt hiszem, jobb lesz, ha most felkelek, végül is jelenésem van, hát nem?

A kisebbek erre elkuncogtak magukat, aztán elmesélték, hogy a dadusuk elkészítette a reggelit, és hogy a szomszéd épületbe készülnek átmenni apushoz meg anyushoz, vagyis Lord és Lady Redesdale-hez, akik közül az előbbi valószínűleg a mostani beszélgetés ideje alatt is már a karóráját kocogtatja. Hármuk közül a legidősebb egy mukkot sem szólt közben, hanem kitartóan bámulta a nőt.

– Igen, Miss Unity? – Louisa eltűnődött azon, hogy míg a többi lány sosem palástolta az érzelmeit, a haragját meg pláne nem, Unity hajlamos volt arra, hogy kevésbé szentimentálisan közelítsen a dolgokhoz. Kisgyermekként gyakran behúzódott egyedül valamelyik sarokba, és ha megszólalt, azt általában Deccának címezte, saját titkos nyelvüket használva.

– Tényleg szereti? – tette fel a kérdést egyszerűen a lány, tekintetét továbbra is a nőre szegezve, aki azonban a maga határozott arckifejezésével rá is tudta vágni a választ:

– Igen.

Unity ünnepélyesen bólintott, majd kiment a szobából, maga előtt terelgetve a húgait.

*  *  *

Louisa a reggelijét Blor dadus társaságában élvezte ki, aki már jócskán benne járt a korban; bár egykoron vörös haja mostanra rozsdás őszre fakult, ugyanolyan megnyugtatóan sürgött-forgott termetes alakjával a helyiségben, mint mindig. Utána a nő felvette az egyetlen új holmiját, egy acélkék selyemkalapot, melyet ezüstös fátyol díszített. Gondosan feltűzte, aztán éppen a kabátját gombolta be az aprócska folyosó tükre előtt (az egykori lovászlakásban szállt meg, Mitfordék londoni, Rutland Gate-i otthona mögött), amikor hangosan kivágódott a bejárati ajtó. Nancy és Tom, a legidősebb és a harmadik testvér viharzott be rajta, magukkal hozva valamennyit a hideg októberi levegőből.

– Lou-Lou! – köszöntötte Nancy szeretetteljesen, csókot nyomva a nő arcára. Csak egy kicsivel volt fiatalabb Louisánál, és bár nem ment még férjhez, igazán nagyvonalúan támogatta benne egykori pesztráját, amikor az beszámolt neki az eljegyzéséről. – Istenien néz ki! – jegyezte meg, egy pillantást vetve az öccsére, miközben megbökte, hogy kontrázzon rá a bókra.

– Igen, igen – erősítette meg Tom. – Tényleg nagyon jól áll. Lenyűgöző kalap.

Magas, sötét hajú, jóképű férfi volt, mintha csak egy romantikus regényből lépett volna elő, és Louisa nagyon jól tudta, hogy a nők Európa-szerte sóvárognak az után, hogy táncba vigye őket. Mivel az apja régóta nem élt már, Louisa őt kérte meg félszegen, hogy az oltárhoz kísérje. Az anyja meg túlságosan gyengének érezte magát, így el sem jött Suffolkból az esküvőre, még így sem, hogy örült a lánya boldogságának. Ámbár Louisa számos éven át afféle szolgálólány volt Mitfordéknál, ők álltak a legközelebb ahhoz, amit a családjának nevezhetett. A velük töltött idő felében többnyire az őrületbe kergették, mégis úgy érezte, hogy a boldogságát félig-meddig nekik köszönheti, és szerette volna, hogy részt vegyenek az esküvőjén.

Nancy belekotort a táskájába, aztán előhúzott belőle egy rúzst.

– Tessék – lépett oda hozzá. – Utolsó simításnak.

Louisa beadta a derekát; engedte a fiatalabb nőnek, hogy felvigye a piros színű rúzst az ajkára. Még abba is belement, hogy Nancy tegyen egy kis parfümöt a bőrére a csuklóján meg a füle mögött.

– Indulhatunk végre? – kérdezte. Hevesen kalimpált a szíve, egyben a megkönnyebbülés enyhe hulláma is elöntötte. Minden úgy volt, ahogyan lennie kellett.

Nancy átment a szomszédos épületbe, mivel a húgaival, Unityvel, Deccával meg Deborah-val fog osztozni egy taxin, míg a szüleiket a második legidősebb lány, Pamela fogja elfuvarozni, aki rajongott az autózásért, és akinek a tehenek mellett, amikkel a sógora birtokán foglalkozott, a sötétzöld Austin 10-ese volt a mindene. A másik nővérük, Diana, külön érkezik a Cheyne Walkon lévő házából a két kisfiával, Jonathannel és Desmonddal. Férje, Bryan Guinness a vidéki otthonukban, Biddesdenben tartózkodott, ahogyan többé-kevésbé tette az elmúlt hónapokban. Pletykák keringtek a közelgő válásukról, de semmi hivatalosat nem jelentettek még be, Louisának pedig több esze volt annál, mintsem hogy kérdezősködésbe kezdjen nála ezzel kapcsolatban.

Lord Redesdale a rendelkezésére bocsátotta a mai nagy napra az autóját és a sofőrjét, és Louisa csak akkor döbbent rá, hogy ez idáig még soha nem foglalt helyet egy gépkocsinak sem a hátsó ülésén, amikor a tányérsapkás férfi kinyitotta neki az ajtót. Hirtelen feszélyezve érezte magát, és egész úton a Chelsea városházáig szótlanul ült Tom mellett. Rettenetesen hiányzott neki ezekben a percekben az édesapja, aki mindig is hiába próbálta nyers modorával leplezni a családja iránti őszinte szeretetét, Louisa pedig fájdalmasan sóvárgott az után, hogy megfoghassa munkától kérges kezét, körme alatt az állandó korommal. Felmerült benne a gondolat, hogy nem követett-e el szörnyű hibát azzal, hogy ezzel az előkelő autóval érkezik. Nem állt szándékában másnak beállítani magát, mint aki valójában volt, de egyszerűen lenyűgözőnek és jó mókának tűnt, és igazán nagylelkűség egykori munkaadójától, hogy felajánlotta. Lehet azonban, hogy busszal kellett volna jönnie, ahogyan rendszerint közlekedni szokott mindenhova. Amikor kissé elfogta a hányinger, az ötlött fel benne, hogy tényleg szeret buszozni. Aztán ahogy a gépkocsi lelassított, hogy leparkoljon a Kings’ Road járdája mellett, pár méternyire a kék ajtótól, amin hamarosan be kell mennie, megpillantotta sietős léptekkel haladó leendő férjét, Guy Sullivant. A férfi pont odanézett az autóra, amiben a menyasszonya ült, aztán belesett a jármű ablakán, és ha csak egy pillanatra is, de összeakadt a tekintetük. Az balszerencsét jelent, ha meglátják egymást a szertartás előtt, nem? Louisa kissé háttrébb dőlt az ülésen, Guy azonban rávigyorgott; a ragyogó napsütés megcsillant kerek szemüvege lencséjén, hosszú, vékony alakja pedig úgy hajolt előre, mintha igencsak sietős lenne számára, hogy elvegye, és a nő tudta, hogy soha ennyire nem várt még semmit, mint hogy a felesége lehessen.

A szertartás után a násznép átment az utca másik oldalára, hogy betérjenek a Pig’s Earbe, és részt vegyenek az esküvői fogadáson, mely elnevezéshez Nancy váltig ragaszkodott, noha Louisa jól tudta, hogy csak szendvicseket, teát meg sört fognak felszolgálni. Guyjal ketten maguk viseltek minden költséget, így pezsgő nem fog folyni. Ő azonban teljes mértékben meg volt elégedve ezzel, és ahogyan ott állt a férfi oldalán a barátaik előtt, az arca már kezdett fájni a folyamatos mosolygástól. A vékony aranygyűrű a bal kezére került; Guy a jobbját fogta, és időnként gyengéden megszorította, ahogy a nő felé fordult, hogy vessen egy-egy pillantást rá.

– El sem hiszem, hogy végre megtörtént! – jelentette ki. – Louisa Cannon a nejem lett!

– Neked csak Mrs. Sullivan – incselkedett vele a felesége, amivel újabb csókra késztette elragadtatott férjurát.

– Hékás, pont elég időtök lesz még minderre a későbbiekben – rángatta meg Guy karját az örömtől sugárzó vőfély, Harry Conlon. – Nem arról volt szó, hogy előbb valami torta jön, meg beszédek?

– Sor kerül minderre, amikor készen állnak rá – dorgálta meg Harryt Mary, gyönyörű, a terhessége végéhez közeledő felesége, aztán odasúgta Louisának: – Azt hiszem, Harry még Guynál is jobban izgult. Szörnyen rettegett, hogy elveszti a gyűrűt. Sosem láttam még ilyen lámpalázasnak.

Cinkosan összemosolyogva a férjeikre pillantottak (a férjeikre!), aztán Mary arrébbment, hogy keressen egy helyet, ahol leülhet.

A pub tömve volt. Bár eredetileg nem akartak nagy felhajtást, a násznép részét képezte Guy egész családja (a szülei, a három testvére a feleségükkel, meg a mindenféle unokatestvérek és kisgyerekek), valamint a teljes Mitford família. Ehhez jött még egynéhány barátjuk is: Jenny, aki ugyanabban a Peabody-házban nőtt fel, mint Louisa, de a szépségének köszönhetően magasabb körökbe tudott beházasodni, és aki most idelátogatott New Yorkból egy kis időre a férjével, Richarddel; Luke Myers, akivel Louisa még akkoriban kötött barátságot, amikor Diana komornájaként dolgozott, és aki manapság a The Times müncheni tudósítójaként tevékenykedett. Ehhez jött még Guy egy-két gyerekkori barátja, akik a szomszédjai voltak az utcában, ahol felnőtt. Ennyi vendég már elég is lett volna, azonban ott voltak még Guy kollégái, akik megtöltötték a helyiséget. Ahogy Louisa felfedezte, a rendőrök imádták ünnepelni a közéjük tartozókat, és mivel Guy végigjárta a ranglétrát az egyszerű közrendőrtől kezdve a nyomozó őrmesteri fokozatig a Bűnügyi Vizsgálati Osztálynál, azaz a CID-nél, rengetegen tartották őt annak. Akadtak közöttük egyenruhás ifjoncok meg civil ruhás öreg rókák is; mindannyian szorgosan fosztogatták a tojásos-sonkás szendvicses tálcákat, és sűrűn emelték a poharukat, hogy koccintsanak az újdonsült Sullivan házaspár egészségére.

Louisa odavonta Guyt az egyik sarokban álló asztalhoz, melyen egy háromszintes fehér torta várakozott, mellette egy hosszú késsel. Fémes hang csendült egy poháron, mire elcsendesedett a terem. Tett egy lépést oldalra, közben finoman eltolva magától a férfi kezét.

– Csak rajta! – súgta oda neki.

Látta Guyon, hogy legyűri a késztetést, hogy megtörölgesse a szemüvegét; helyette megragadta a söröspoharát, és kicsit megemelte.

– Milord, hölgyeim és uraim – kezdett bele. – A nejem és én…

Rikkantások szakították félbe a mondanivalóját; a rendőrök mind a nevét kiabálták, míg egy intéssel ismét el nem hallgattatta őket. Louisának feltűnt, ahogy Lord Redesdale lenyűgözve tekintget maga köré.

– A nejem és én nagyon örülünk, hogy mindannyiójukat itt láthatjuk. Mielőtt felvágnánk a tortát, szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik lehetővé tették a mai napot.

Egy darab papírt készült előhúzni a zsebéből, amikor kivágódott a pub ajtaja. Többen is odafordultak, és látták, hogy belép egy fiatal küldöncfiú.

– Ez itt a Sullivánék lakodalma? –  harsant bele a pillanatra beálló csendbe a kérdés cockney kiejtéssel. – Aszonták, keressem meg a férjet.

Zavart mormogás támadt, ahogy a tömeg szétvált, hogy átengedje a fiút. A küldönc tekintete körbecikázott a termen, aztán mélyebben a homlokába nyomta a sapkáját, mielőtt odacsoszogott volna Guyhoz, aki figyelte, ahogy közeleg; egyik kezében még mindig a beszédjéhez írt jegyzeteit tartalmazó papírt fogta, másikban meg az italát, úgy ledermedve, mint amikor a gyerekzsúron azt játsszák, hogy a zene elhallgatásakor mozdulatlanná kell merevedni.

Louisa arra gondolt, hogy legalább a szertartás azon részén túl vannak, amikor bárki kifogást emelhet a házasságkötésük ellen.

A suhanc, kezében egy összehajtogatott papírral megállt Guy előtt, mire újabb koreográfia vette kezdetét, ahogy a férfinak leesett, hogy mozdulnia kell, így aztán odaadta Louisának a jegyzeteit meg az italát, és átvette a küldönctől az üzenetet. Elolvasta, majd felpillantott a várakozóan rámeredő arcok erdejére. Louisa nem tudta megállapítani, mi járhat a fejükben; csak bosszankodást meg kíváncsiságot látott rajtuk.

– A rendőrfőnök úrtól érkezett – kezdett bele Guy, mire a nő látta, hogy az összes rendőr egy hajszálnyit előrébb hajol. – Elkezdődött a Brit Fasiszta Unió gyűlése, a tömeg pedig sokkal nagyobb és lármásabb a vártnál. Minden emberünkre szükség van. Törölték a szabadnapot.

– Annyira sajnálom – tátogta Louisára nézve, de még mielőtt az bármit is válaszolhatott volna, mindenki lerakta az italát, és a férfiak rohanva elindultak kifelé. Helyenként elhangzott néhány röpke bocsánatkérés, de Louisa tisztában volt vele, hogy erre születtek; ezért választották ezt a hivatást. Nem mintha a behívásuk nagy meglepetés lett volna. Guy figyelmeztette az eshetőségre, bár csak két napja, így már késő volt elhalasztani az esküvőt.

– Jobb lesz, ha te is mész – fogta meg Guy kezét.

– Nagyon sajnálom, Mrs. Sullivan! – csókolta meg újdonsült férjét.

– Rendőrfeleség lettem, hát nem? – villantott rá Louisa egy halovány mosolyt. – Otthon majd együtt megvacsorázunk.

Guy szüleinek háza jelentette jelenleg az otthonukat. A férfi apja betegségtől szenvedett, és szinte folyamatos ápolásra szorult, az anyjának pedig nem volt elég ereje ahhoz, hogy egyedül tegye. Louisával átbeszélték a dolgot, és arra az elhatározásra jutottak, hogy itt maradnak, míg nem adódik valami más megoldás. Ő ezt nem nagyon bánta; takaros és lakájos házról volt szó, ő meg jóformán semmilyen saját bútorral nem rendelkezett. Így tudnak spórolni, amíg nem találnak valami megfelelő lakást. Ami a nászutat illeti, az csupán annyiból állt volna, hogy elvonatoznak Brightonba, és megszállnak egy éjszakára egy tengerparti szállodában. Muszáj lesz ezt máskorra halasztaniuk, és nincs is értelme bosszankodniuk rajta; nem tehettek semmit ellene.

Luke azonnal odament Louisához, amint Guy távozott, és egy puszit nyomott az arcára.

– Gyönyörűen nézel ki, drágám! – dicsérte meg. – Szívből támogatom ezt a színt rajtad.

– Ők meg mit csinálnak? – Louisának feltűnt, hogy Lord és Lady Redesdale az egyik sarokban élénk beszélgetést folytat két lányukkal, Nancyval meg Unityvel.

– Szerintem Nancyék is csatlakozni akarnak a gyűléshez, hogy támogassák Sir Oswaldot – jelentette ki Luke. – Gondolom, az anyusuk és apusuk próbálja megtiltani nekik, de te is tudod, milyen megkísérelni megtagadni ettől a kettőtől bármit, amit csak akarnak.

Louisa nagyon is tisztában volt ezzel, ennek ellenére elfogta a csalódottság.

– Hát senki nem akar maradni, hogy segítsen megünnepelni az esküvőmet?

– Ne nyafogj! – vonta fel Luke az egyik szemöldökét. – Nem áll jól neked. És különben is, én itt vagyok; nagyon szívesen, drágám. Legalább negyven rendőrrel érek fel.

– Igen, így van, bocsánat. – Louisa tudta, hogy ostobán viselkedik. Guy családtagjai maradtak, és még rengeteg étel várt arra, hogy megbirkózzanak vele. Azt kívánta, bárcsak ne törődne ennyire a Mitford családdal; valahogy mindig hagyta, hogy az elvárásai felülkerekedjenek rajta, és emiatt legszívesebben felpofozta volna magát.

Diana volt egyedül elég jólnevelt a teremben ahhoz, hogy szégyellje magát. Bár még mindig Bryan felesége volt, mindenki tudta róla, hogy Sir Oswald Mosley szeretője, aki a Brit Fasiszta Unió, vagyis a BUF alapítója és a mai gyűlés kezdeményezője. Louisa egyszer hallotta, ahogyan a fiatal nő örök szerelmet vallott Sir Oswaldnak, aki erre közölte, hogy osztozik az érzéseiben, de soha nem fogja elhagyni a feleségét. Diana szokásos halvány rózsaszín arcbőrét most sötét pír öntötte el, és kerülte egykori pesztrája tekintetét, miközben rábízta a gyerekeit Blor dadusra, mentegetőzve azért, hogy a saját dadusának, Mrs. Higgsnek szabadnapja van. A következő pillanatban kimenekült a helyiségből.

Diana után egy olyan férfi távozott sietősen, akit Louisa nem ismert fel: szürke ballonkabátot viselt, és kalapjának karimája elég széles volt ahhoz, hogy elrejtse az arcvonásait; egy pillantást sem vetett hátra, ahogy sebesen iparkodott kifelé. Nem volt nála sem újság, sem aktatáska. Talán egy civil ruhás nyomozó lehetett, aki lassabban kapcsolt a kollégáinál.

Átkozott Mitfordék! Már megint ők határozzák meg a napomat! – gondolta a nő.

Második fejezet

A CID nyomozó őrmestereként Guynak nem kellett többé egyenruhát öltenie, de azért általában nem is öltönyben szokott rendőri szolgálatot teljesíteni, fehér szegfűt tűzve az egyik gomblyukába. Felmerült benne a gondolat, hogy kiveszi a virágot, de aztán úgy döntött, nem hagyja, hogy a munkája még jobban belezavarjon az esküvőjébe. Louisa takaros rendet rakott a pár házzal arrébb bérelt szobájában, ő pedig eltökélte, hogy ma este a karjában emeli át az aráját a hálószobájuk küszöbén. Méghozzá ebben a legjobb öltönyében fogja tenni, a virággal a helyén.

Az összes rendőrrel előre közölték, ezért mind jól tudták, hogy a közvetlen felettesüknél kell jelentkezniük a St. Martin-in-the-Fieldsnél lévő gyülekezőhelyen. Néhány egyenruhás az elhaladó buszokra ugrott fel, mások csatlakoztak magasabb beosztású társaikhoz, akik taxikat intettek le, de akadtak páran, akik négyesével összeálltak, hogy valamelyikük kocsijával menjenek. Guyt Stiles detektív-főfelügyelő intette magához, aki, ahogyan általában, most is elegánsabban nézett ki, mint ő, a vőlegény, a Savile Row-n szabott zakójában és hátrasimított, ezüstös frizurájával, melyben minden egyes hajszál a helyén volt.

– Igazán sajnálom, Sully! – szabadkozott Stiles, ahogy végigloholtak a King’s Roadon.

– Nem szükséges mentegetőznie, uram. Nem tehetünk semmit.

– Legalább lett egy asszonykája; terített asztal várja majd, amikor esténként hazatér.

Guy udvariasan felnevetett. Nem kívánt rámutatni, hogy mivel még nem költözött el a szülői házból, nincs olyan este, amikor ne meleg étel várná vacsorára. Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy rendesen étkezzen, bár már harminckét éves volt, és a testvérei közül ő a legutolsó, aki anyai gondoskodásban részesült. Ma este azonban Louisa fog vacsorát csinálni. Guynak még csak fogalma sem volt róla, hogy hitvese tud-e egyáltalán főzni, de az biztos, hogy az utolsó morzsáig fel fogja falni még akkor is, ha főtt pacalt készít, majd közli vele, hogy igazán fenséges volt. Eltökélte, hogy jó férj lesz. Még ha nem is sikerült vennie a legelső akadályt: nincs ott a saját lakodalmán.

Elűzte magától a gondolatot, és az aktuális tennivalóra koncentrált:

– Hogy áll a dolog, uram?

Stiles egy fekete Daimler előtt torpant meg, ami a magasabb rangú tisztek rendelkezésére bocsátott gépjármű volt, azonban ennek egy halvány rózsaszín párna került a vezetőülésére. Stiles észrevette, hogy a férfi a párnát bámulja.

– Rossz a hátam – magyarázta.

Beszálltak a szorosan mögöttük jövő két egyenruhással együtt, akik a hátsó ülésen foglaltak helyet.

– Jelezzen jobbra, legyen szíves! – kérte Stiles, mire a mögötte ülő közrendőr letekerte az ablakot, és kidugta rajta a karját. A detektív-főfelügyelő kihajtott, és miközben a kocsi motorja halkan duruzsolt, tájékoztatót tartott a délutáni eseményekről.

– Ahogyan már tudják, pár napja fülest kaptunk róla, hogy Sir Oswald gyűlést tervez. Ez az első ilyen a maga nemében, és nem igazán tudjuk, mire számítsunk; ha azonban mindannyiunkat behívták, akkor azt mondanám, hogy a résztvevők száma nagyobb, mint ahogy bárki is előre gondolta volna.

– Mégis mennyien lehetnek? – tette fel a kérdést Guy.

– Több mint ötezerre tippelném a számukat. Készültünk, de ennél kevesebbre. Vannak kint egyenruhások, ahogyan civil ruhások is, akik szemmel tartják az esetleges illegális tevékenységeket. A dolog eléggé aggasztó. Nem tetszik nekem, hogy ilyen sokan úgy gondolják, hogy a fasiszták tudnak nekik nyújtani valamit.

– Nekem semmi bajom nincs vele, ha engem kérdez, főnök – jegyezte meg a közrendőr, visszahúzva közben a kezét az ablakból. – MacDonald egy pojáca, nem? Elárulta a Munkáspártot. Valódi vezetőre van szükségünk; olyasvalakire, aki hisz az angol emberekben és a munkásosztályban.

– Nem kérdeztem magát, Kershaw – tekintett rá Stiles szigorúan a visszapillantó tükörben, aztán az útra nézett, és épp időben taposott a fékre, hogy engedjen áthaladni egy fiatalasszonyt, aki egy kisgyermeket tartott a karjában. –  Fiúk, maguk ott hátul, jelentkezzenek a templomnál, ahol megkapják az eligazítást, hogy hova menjenek tovább! Magától meg azt szeretném, Sully, hogy a tömeg mögé kerüljön. Figyeljen minden gyanúsra! Bárkire, aki kihasználja a tömegrendezvényt, legyen szó zsebmetszésről vagy verekedés kirobbantásáról.

– Igen, uram.

– Ki kell derítenünk, kik azok a fickók!

– Igen, uram – vágta rá Guy automatikusan. – De miért is, uram? – fűzte aztán hozzá.

– Egy politikus lehet, hogy más választ adna magának erre – sóhajtott fel a detektív-főfelügyelő –, de szerintem ezek mind bajkeverők. Unatkozó fiatalok, akik közül a legtöbben bánják, hogy kimaradtak a háborúból. Pedig nem kellene bánniuk – lesett oldalról Guyra. – Valójában ők a szerencsések.

– Igen, uram – köhintett a férfi. Soha nem hagyott alább a szégyenérzete, amiért nem vett részt a harcokban, még ha nem is tehetett róla. A rendkívül erős rövidlátása miatt elutasították a jelentkezését. De míg neki szerencséje volt, a bátyjait mind behívták, és közülük az egyik soha nem tért haza.

Guy kibámult a járműből, miközben végighaladtak a Pall Mallen; a különféle úri kluboknak otthont adó épületek hatalmas krémszínű falainak árnyékában férfiak szunyókáltak karosszékekben, tojásfoltos nyakkendővel, boldog tudatlanságban afelől, hogy milyen rengeteg rendőr nyüzsög London ezen szegletében. Az idő száraz volt, napos, kissé hűvös; tökéletes nap az esküvőhöz, ahogy Guy még reggel gondolta. Azoknak is tökéletes, akiknek az az ötletük támadt, hogy kilátogassanak egy nyilvános összejövetelre. Az eső elég szokott lenni ahhoz, hogy csillapítsa a legtöbb ember politikai lelkesedését, de ma egy csepp sem esett. Az utcák mégis csendesnek tűntek, kivéve a szokásos szombati vásárlókat meg sétálókat, akik a Szent Jakab-palota és a Nemzeti Képtár között haladtak el, vagy akár a Soho lepukkadt utcáiból bukkantak elő. Rendőrök loholtak el mellettük, Guy pedig látta, hogy egy-két civil észreveszi őket, ahogy azt is, hogy riadalom ül ki az arcukra, miközben azon töprengenek, hogy ugyan miért vonultak ki ide ekkora erővel a rendfenntartók.

Stiles leparkolt egy zsákutcában a Haymarket sarkán, aztán mind a négyen kipattantak a járműből, Guy azonban rögtön érzékelte, hogy hiányzik a tömeg moraja a levegőből. Egyáltalán semmi nem volt benne a hideg szellőn kívül, amitől megmerevedtek a nyakizmai.

Az egyenruhás közrendőrök előreloholtak, míg ő meg a detektív-főfelügyelő hosszú léptekkel siettek utánuk. Szót sem szóltak közben; fülüket hegyezve figyelték, hallanak-e bármi figyelmeztető jelet. De egy sem érkezett. Csakis akkor bontakozott ki előttük a látvány, amikor ráfordultak a Trafalgar térre; csak nem pont az, amire számítottak. Túlságosan sok volt a rendőrökből; bárki azt hihette volna, hogy közrendőrök meg őrmesterek valamiféle összejövetele zajlik éppen. Lassabbra fogták lépteiket, ahogy közeledtek a békésnek bizonyuló tömeghez. A rendőrök a csendtől összezavarodva lopva visszadugták gumibotjukat a tokjába, aztán megálltak a téren összegyűlt tömeg szélén. Minden arc ugyanabba az irányba fordult: egy sötét öltönyt és fehér inget viselő, hátrafésült szénfekete hajú, tömött bajszú férfi felé, aki a Nelson-emlékoszlop talapzatán állva élénken gesztikulálva beszélt.

Stiles megtorpant, és szemöldökét felvonva zsebre vágta a kezét.

– Minket aztán jól átvertek – motyogta.

– Tessék, uram?

A detektív-főfelügyelő azonban nem mondott többet, csak intett Guynak, hogy kövesse, majd elmerültek a tömegben, hogy közelebb kerüljenek a talapzaton lévő férfihoz. Guy csak akkor jött rá, hogy Sir Oswald Mosley az, amikor közelebb ért hozzá. Tisztában volt vele, hogy ki ő, de nem a szokásos okok miatt (Guyt ugyanis hidegen hagyták a politikusok jelentéktelen üzelmei), hanem mert Louisa mesélt neki a fickóról, akit Nancy csak Sir Ogrénak szeretett hívni. Diana titkos szeretője volt, bár a sápatag nő, aki most mellette álldogált egy tíz és egy tizenkét év körüli kisfiúval, egyértelműen nem Mrs. Guinness volt. Nyolc, fekete ingbe és sötétszürke nadrágba öltözött férfi fogta őket közre mindkét oldalról, összefont karral; ide-oda cikázó tekintetük meghazudtolta magabiztos testtartásukat, amivel a térre özönlő rendőröket fogadták. A bámészkodók között itt-ott akadt néhány nő is, amolyan odatévedt pipacsokként egy búzamezőn, de a legtöbbjük fiatal férfi volt szürke ingben és flanelnadrágban, csak kevesen akadtak, akik kabátot húztak. Guy azon töprengett: vajon reggel így jöttek el otthonról, csupán ingben meg nadrágban? Furcsa döntésnek tűnt, különösen az évnek ebben az időszakában, amikor fennállt a veszélye, hogy szeszélyesen változik az időjárás. Hacsak nem kollektív választásról volt szó, egyfajta egyenruhaként. A gondolattól valamiért elfogta a nyugtalanság. A rendőrökön, katonákon, sőt még a tűzoltókon és a nővéreken is megnyugtatóan hat az egyenruha és egyenöltözet látványa. Amikor civilek viseltek ilyet, Guy el szokott tűnődni rajta, hogy mit akarnak üzenni vele, és gyanította, hogy azt jelenti: inkább szándékoznak támadólag fellépni, mintsem védelmezően.

Némi mozgolódás támadt Sir Oswald jobbján, Guy pedig látta, hogy a férfi fekete szemének egy rövid villanásával konstatálja, hogy ki az: Unity Mitford, akinek sűrű szőke haja merev szálakkal lógott ki a kalapja alól; arca kifejezéstelen volt, ajka azonban szétnyílt, ahogy nagy kortyokban nyelte a levegőt. Mögötte, szoborszerű húga takarásában rejtőzve Diana állt esetlenül; mindenki számára egyértelmű volt az arcára kiülő kifejezés: mértéktelen, színtiszta rajongás.

Sir Oswald hangja felerősödött; hegyes ujjaival még erőteljesebben hadonászott. Guy megpróbált odafigyelni a mondanivalójára, de semmi értelmeset nem tudott kihámozni a szavaiból. Úgy tűnt, egyik mondatnak sincs köze az előtte lévőhöz; mintha a követőinek szóló utasítások vagy buzdítások sorozatáról lett volna szó, melyeket hangos rikkantások és időnként tapsvihar nyugtázott. Egyvalami biztos volt: Sir Ogre vezetőként tekintett magára, méghozzá az egyetlenre, aki képes kivezetni az embereket a körülöttük tomboló káoszból és zűrzavarból. A gondolattól Guynak nevethetnékje támadt. Mindenki más csendben állt és figyelt; körülvette őket a Scotland Yard jól szervezett sorfala. Guy egyből elhallgatott, amikor néhányan az összefont karú gárdából marcona tekintettel fordultak feléje.

– Mit gondol, mi történhetett? – suttogta oda Stilesnak.

– Ki tudja? – vonta meg egy kicsit a vállát a főnöke. – Arra tippelek, hogy vagy valaki a fasiszta pártból leadta nekünk a drótot, mert ennél nagyobb részvételre számítottak, és nem akartak semmilyen balhét, lévén ez a legelső utcai gyűlésük, vagy valamelyik ellenzőjük hergelni akarta őket, és hamis információt juttatott el a jardnak.

– Harcolnunk kell a szólásszabadságunkért! – jelentette ki éppen Mosley. – Ellen fogunk állni a kommunistáknak, akik aljas módon el akarnak nyomni bennünket. Egy centimétert sem hátrálunk. Ha nekünk jönnek, akkor igen, barátaim, vissza fogunk ütni!

Ekkor, mintha ez valamiféle jel lett volna, a szónokot védő férfiak leeresztették a karjukat, Guy pedig érezte, ahogy a tömeg mozgásnak indul, bár azt már képtelen volt megmondani, hogy előre mennek-e, vagy hátra. Az őrök idegei pattanásig feszültek; kinyújtották oldalra a könyöküket, fejüket a legkisebb okra is odakapták. Úgy tűnt, készen állnak az összetűzésre. Kiáltás szállt a tömeg elejéről, Mosley közeléből, amit gyorsan követett három-négy további, kivehetetlen hang. Valószínűleg provokátorok voltak, ahogyan számítani is lehetett a megjelenésükre.

Mosley folytatta a beszédét, azonban ingerült mozdulatokkal gesztikulált, testtartása kicsit ernyedtebbé vált. A mellette álló nő közelebb húzta magához a gyermekeit, és addigi feszült mosolya teljesen lehervadt az arcáról. A tömeg különböző pontjairól kántálás vette kezdetét, míg a néhány tiltakozó kórusban hangosan énekelni nem kezdte:

Hitler meg Mosley nyomában ború:

bűn, bujaság, éhínség, háború.

A dolgok ekkor rövid úton káoszba torkollottak, ahogy a fasiszták a kántáló férfiak és nők ellen fordultak; lendültek az öklök, és ordítozva elhangzó, érthetetlen szitkozódások röpködtek a levegőben. Mosley elhallgatott, Guy pedig figyelte, ahogy közelebb húzódik hozzá a családja, mielőtt együtt keresztülvágnának a tömegen, majd kivonulnak egy valószínűleg rájuk várakozó autóhoz. Guy a Mitford lányok után kutatott a tekintetével, de nekik is nyomuk veszett.

– Hagyja ezt az egyenruhásokra! – kiáltotta Stiles, rántva egyet Guy karján. – Kövessen!

Ahogy kikeveredtek az összezsúfolódott tömegből, Guynak feltűnt, hogy a legtöbb fickó követi a példájukat, csak néhányuk választotta, hogy ott marad verekedni. Arra tippelt, hogy eleve erre játszottak. Vajon Mosley is ezt akarta? Csak remélni tudta, hogy nem, azonban kézenfekvő taktika volt: káoszt csinálni, hogy aztán ő legyen az, aki rendet teremt belőle.

Visszajutva a kocsihoz Guy érezte, hogy nyomasztó feszültsége tovaszáll, és hogy a hűvös levegő ellenére izzad az inge alatt. Mintha teljesen elfeledkezett volna a tényről, és csak most jutna az eszébe, odafordult Stileshoz:

– Ma van az esküvőm napja, uram. Szeretnék visszamenni a feleségemhez.

– Sajnálom, ami történt, barátom – lapogatta meg a detektív-főfelügyelő a hátát. – De nem hinném, hogy most láttuk volna utoljára ezeket a gazembereket. Nem árt, ha tudjuk, mivel állunk szemben.

– Igen, uram.

– De nem most van az ideje annak, hogy előadást tartsak – mosolyodott el Stiles fanyarul. – Menjen csak! Sok boldogságot! Hétfőn majd találkozunk.

Guy az órájára pillantott. Csupán kilencven perc telt el azóta, hogy eljött a fogadásról. Remélhetőleg Louisa még mindig ott van a pubban. Érte megy, aztán kerül, amibe kerül, taxival kimennek az állomásra, és felszállnak a Brightonba tartó vonatra. Tudta, hogy újdonsült felesége már összecsomagolt egy kis bőröndbe, neki meg amúgy sincs szüksége másra egy fogkefén meg borotván kívül. Néhány óra múlva magához szorítja majd Louisát a szálloda takarója alatt, és a világ többi része felőle akár kámforrá is válhat. Majd a jövő héten folytatja a megmentését.

Harmadik fejezet

1933. május 23.

Louisa bekopogtatott a Rutland Gate 26. cselédbejáróján. Előző nap levelet kapott Nancytól, amelyben a nő megkérte, hogy látogasson el ide egy roppant sürgős ügy miatt, de nem bocsátkozott részletekbe, hogy miről van szó. Guy azzal ugratta, hogy valószínűleg nem komolyabb a helyzet, mint hogy szükségük van egy varrónőre, ő pedig teljesen egyetértett vele. Ennek ellenére nem tudta megállni, hogy ne tegyen eleget a kérésnek. És most az ajtó előtt ácsorogva arról győzködte magát, hogy csakis azért jött ide oldalra, mert Blor dadusnak szeretne először beköszönni, és nem azért, mintha kerülné a főbejáratot. Most már nem szolgáló volt, hanem férjes asszony, aki már majdnem elvégezte a gyorsírói tanfolyamot, így teljes mértékben jogosult arra, hogy fellépkedjen a lépcsőkön, és határozottan bezörgessen a réz kopogtatóval. Mégsem tette.

Egy számára ismeretlen fiatal konyhalány nyitott neki ajtót, és készségesen beengedte. Mikor rákérdezett nála, kiderült, hogy Blor dadus Debóval, a legkisebb lánnyal sétál, és még egy óráig nem fognak hazajönni. Louisát azonban már pár perc múlva szólították is az emeleti könyvtárszobába. Amint belépett, látta, hogy Nancy egy kényelmesen kipárnázott kanapén üldögél, előtte pedig már ott áll egy tálca, megpakolva a teázáshoz szükséges dolgokkal. Költői túlzás volt könyvtárszobának nevezni a helyiséget, tekintve, hogy csupán az egyik falon sorakoztak könyvek, ugyanis a családban köztudott, hogy Lord Redesdale semmi érdeklődést nem tanúsít irányukban. Az a történet járta róla, hogy még a háború előtt elolvasott egyetlenegyet, és igazán tökéletesnek találta, ezért nem érezte szükségét, hogy újabb kísérletet tegyen egy másikkal.

Még májushoz képest is meleg volt, Louisa azonban tudta, hogy az ablakokat tizenöt centiméternyire nyitva hagyták volna még akkor is, ha vihar tombolna odakint. Ez a Mitford-módi. Igen hosszú ideje, 1920 óta állt ilyen vagy olyan módon kapcsolatban a családdal, és Nancyt már annak tizenhét éves kora óta ismerte, amikor a fiatal lány még épp hogy csak kikerült a gyerekszobából. Louisa csupán három évvel volt idősebb nála; éppen gazember nagybátyja meg egy olyan londoni élet elől menekült, amit már nem akart magának. Lord és Lady Redesdale-nél pesztraként dolgozni több volt sima menedéknél: igazi megváltás volt a számára. Rajtuk meg a hét gyermekükön keresztül megtapasztalhatott egy másik világot a sajátján túl, amelyben a szülei szándékai szerint maradnia kellett volna. Most már tudta, hogy mialatt még mindig teljes mértékben a munkásosztályhoz tartozik, rendelkezik azzal az ambícióval, képzettséggel és társadalmi helyzettel, ami őt és Guyt feljogosítja, hogy elképzeljenek maguknak egy olyan jövőt, ami különbözik a szüleikétől. A gyerekeiknek pedig, már ha ők Guyjal lesznek olyan szerencsések, hogy gyermekáldásban részesüljenek, valószínűleg még ennél is jobb és szebb életben lesz részük.

Mindez azonban nem akadályozta meg Louisát abban, hogy bizonyos megszokott szolgálói alárendeltséget érezzen bármelyik Mitford társaságában, és azon kapta magát, hogy egy pillanatra habozik, amikor Nancy hellyel kínálja. A nővérek közül őt ismerte a legjobban. A testvérek legidősebbike éles szemmel figyelte meg a körülötte zajló eseményeket (ahogyan Louisa erre rájött, miután elolvasta első regényét, a Christmas Puddingot), saját legmélyebb érzéseit azonban kevésbé volt hajlandó kiteregetni. Ő volt talán a legszórakoztatóbb mind közül, ahogy a legmerészebb is, és ő kedvelte legjobban a társasági életet, azonban tudott maróan gunyoros is lenni, Louisa pedig már jól felvértezte magát a hírhedt csipkelődéseivel szemben. Mégis valami könnyed kapcsolat is kialakult kettőjük között. Hiszen gyakorlatilag együtt váltak felnőtté, és nem sok minden volt, amit ne tudott volna Nancyról, igaz, a lány már kevesebb mindent tudott őróla. Nem nagyon találkoztak a több mint fél évvel ezelőtt tartott esküvő óta, neki pedig ötlete sem volt, hogy ugyan miért is hívták most ide.

– Lady Mosley elhunyt – közölte Nancy, miután kitöltötte a teát, és megkínálta egykori pesztráját egy szelet gyümölcskenyérrel.

– Ó. – Csupán ennyit volt képes kinyögni. Nem igazán tudta, hogy a lány mégis milyen választ vár tőle.

– Diana természetesen mélyen le van sújtva emiatt.

Louisa megpróbálta mindezt megemészteni. A Lady Mosley név vagy Sir Oswald édesanyját jelentette, vagy a feleségét. Dianát vajon feldúlná bármelyikük halála?

Minden bizonnyal kiült az értetlenkedése az arcára, ugyanis Nancy némileg türelmetlenül letette a csészéjét meg a kistányérját.

– Diana válása hamarosan lezárul. Az az utolsó, amire szüksége van, hogy bárki is úgy gondolja: örül a halálesetnek.

– Ó, értem – bólintott Louisa. Nem volt azonban biztos benne, hogy tényleg így van-e.

– És köztünk szólva, szerintem a húgocskám azon aggódik, hogy Sir Ogre figyelme elkalandozik majd róla. Most, hogy már nem a titkos szeretője, az uraság kevésbé fogja izgalmas hódításnak tekinteni.

Milyen undorító – gondolta Louisa, de fennhangon csak egy ahát sikerült kinyögnie, harapva egyet közben a süteményből, hogy leplezze, képtelen bármit is mondani erre.

– De mindegy is, a lényeg az, hogy Sir Ogrénak muszáj lesz egy darabig előadnia a gyászoló özvegyet, bár meg kell vallanom, hogy őszintén zaklatottnak tűnik. Távolságot kell tartaniuk egymástól Dianával, míg a válás le nem zajlik, ezért anyus azzal a javaslattal állt elő, hogy elviszi a húgomat néhány hétre egy hajóútra.

– Biztosan remekül fogják érezni magukat.

Nancy erre gúnyosan megborzongott.

– Szörnyű egész áldott nap hajókázni úgy, hogy nincs szárazföld a láthatáron, és képtelenség megszabadulni az ijesztően Savanyú-Uncsi uraságoktól meg hölgyeményektől, miközben rója a köröket az ember a fedélzeten. Köszönöm, de kihagyom. Mégis jó megoldásnak tűnik a jelenlegi kellemetlen helyzetre. Anyus Unityt is magával kívánja vinni, aki meg azon rimánkodik, hogy írassák be egy müncheni leányiskolába, Deccát pedig lerakhatják útközben Párizsban, ahol egy évig marad. Röviden szólva a jó öreg kőszívű sárkánynál teljes pálfordulás következett be, és érzékeny búcsút vesz a lányaitól. – Megint megfogta a csészéjét. – Nem mintha velem kapcsolatban valaha is felmerült volna benne ilyesmi. Én gyakorlatilag az első adandó alkalommal ki lettem penderítve az ajtón.

Nem így történt, de Louisa megajándékozta Nancyt egy együttérző pillantással. Neki megszakadt a szoros kapcsolata a saját édesanyjával, miután elköltözött otthonról. Tisztában volt vele, hogy az anyukája örült, hogy látta: a lánya viszi valamire, ez azonban éket is vert közéjük; Mrs. Cannon képtelennek érezte magát arra, hogy rákérdezzen a lányánál mindazokra az újdonságokra, amelyek foglalkoztatták, Louisa pedig azon aggódott, hogy fájdalmasan érintette annak idején a szüleit az, hogy másképpen döntött az életéről, mint ahogyan ők tették a sajátjukkal kapcsolatban. Ez pedig azt jelentette, hogy alig beszéltek bármiről az időjáráson meg a közös emlékeken kívül.

– Én nem mehetek el a hajóútra, mert valakinek maradnia kell, hogy szemmel tartsa a dolgokat. Apus jóformán semmi időt nem tölt már Swinebrookban, inkább van itt Londonban, hogy egész áldott nap a klubja egyik bőr karosszékében húzza a lóbőrt.

A Swinebrook nevet Nancy aggatta a házra, melyet Lord Redesdale építtetett. Mindannyian imádták Asthall Manort, ahol Louisa először állt munkába a családnál, és teljes mértékben megértette a testvéreket, hogy hiányzik nekik. Az új otthonuk minden tekintetben annyira volt esztétikus, mint egy kutyaól, és ugyanannyira volt lakályos is. Blor dadus egyszer elmesélte neki, hogy telente sokszor befagyott reggelre a hálószobájában a mosdóvizes tálja.

– Ami pedig azt jelenti, hogy valakinek időnként le kell utaznia oda, hogy megtekintse, Blor dadus meg Debo nem senyvedtek-e el egyedül a nagy magányukban – folytatta Nancy. – És amúgy sem tudok lelépni innen; manapság már meg kell keresnem a kenyérrevalót. Még mindig írom azokat a ponyvákat a The Ladynek, de legalább fizetnek értük, amivel hozzájárulnak, hogy pár estélyivel bővüljön a gardróbom felhozatala. Aztán meg Hamisht sem hagyhatom magára.

Nancy öt éve tartó eljegyzése Hamish St Clair Erskine-nel semmi jelét nem adta, hogy elérkezne természetes végkifejletéhez. Hogy az házasságot vagy szakítást jelentene, mindenki csak találgatni tudta. Louisa tisztában volt vele, hogy a Mitford família melyiket szeretné Nancy számára, és hát nem azt, hogy lássák, amint oltár elé áll a férfival.

Egy kis idő eltelt már azóta, hogy Louisa megette a szelet gyümölcskenyerét, és megdöbbenve konstatálta, hogy korog a gyomra. Végigdolgozta az ebédszünetet, hogy korábban eljöhessen erre a találkozóra Nancyval. Arra gondolt, hogy talán megállhatna majd hazafelé menet a hentesnél, és meglephetné az anyósát azzal, hogy ma ő készíti el az egész család vacsoráját.

– Lou-Lou! – csettintett Nancy. – Elkalandoztál valamerre.

– Bocsánat – szedte össze magát a nő. – Mit is mondott?

– Hogy úgy vélem, csatlakozhatnál hozzájuk a hajóútra. Tisztában vagyok vele, hogy már nem vagy Diana komornája, de talán most lehetnél néhány héten át anyusé, amolyan fizetett nyaralásként. Egyszerűen túl sok azt várni tőle, hogy boldoguljon Dianával, Unityvel meg Deccával is. Tudod, hogy milyenek képesek lenni.

Louisa kipillantott az ablakon: beborult az ég, a járókelők menet közben felhajtották a gallérjukat, hogy védekezzenek a szél ellen, ami, úgy látszik, feltámadt.

– Úgy tudom, hogy a Victoria pályaudvaron vonatra szállnak, amivel Párizsba mennek, majd onnan Velencébe, ahonnan indul a hajójuk. Megállnak majd Olaszország és Görögország különböző pontjain, mielőtt három héttel később visszatérnek Velencébe, hogy végül az Orient Express-szel jöjjenek haza. Hogy tetszik?

Louisa végigmérte Nancy könyörgő ábrázatát, szív alakú arcát keretező, gondosan fésült fürtjeit, selyemblúzát meg világos gyapjúszoknyáját, divatos magas sarkú cipőjét. Eszébe jutott az előszobában lógó kopott kabátja meg a kalapja, amit már három éve nem cserélt le (elvégre nem veheti fel mindennap az esküvőit). Amikor először dolgozni kezdett a Mitford családnál, lázasan elmerült az Asthall Manor könyvtárszobájában lévő, térképekkel és festményekkel foglalkozó könyvek tanulmányozásában, és arról álmodozott, mi mindent fog csinálni, mielőtt eszébe jutna, hogy saját családot alapítson. A valóság azonban az, hogy a világban csak az elmúlt évtized során végbement minden változás ellenére (például, hogy az Amy Johnsonhoz hasonló nőkből másodpilóta válhatott, vagy hogy a Roald Amundsen-féle férfiak felfedezték az Északi-sarkot) az a lehetőség, hogy bármennyi időre és bizonyos szintű kényelemben külföldre mehessen, továbbra is elérhetetlen maradt az olyanok számára, mint amilyen ő is. Mitfordék elvitték Dieppe-be, meg járt Párizsban és Velencében is Diana komornájaként. Vágyott rá, hogy újra érezhesse az arcán a mediterrán nap meleg sugarait, de mardosta a bűntudat amiatt, hogy Guy keresetét mennyire megcsapolta a képzésének a költsége.

– Nagyon köszönöm, Miss Nancy, kedves önöktől, hogy rám gondoltak – kezdett bele óvatosan a válaszba –, azonban sajnos attól tartok, hogy nem vállalhatom el. Csodálatos lehetőség lenne valaki más számára, de nekem most nem az.

Olyan udvariasan beszélt, amennyire csak tellett tőle, de muszáj volt határozottnak mutatkoznia. Soha többé nem lesz senki szolgálója. Soha többé; még napi ezer fontért és Olaszország minden napsütéséért sem.

Negyedik fejezet

Miután Louisa visszautasította Nancy ajánlatát, némileg kínos helyzet támadt közöttük, amit képtelenség volt ott sebtében megszüntetni, ezért kimentette magát, és elköszönt. A főbejáraton át távozott; ugyanaz a szolgálólány kísérte ki, aki beengedte, és amikor lelépkedett a lépcsőkön, látta, ahogy megállt egy gesztenyebarna autó az út szélén. Talán egy Jaguar lehetett? Soha nem ismerte ki magát igazán a gépjárművek között, de az biztos, hogy ez olyan példány volt, amit mindenki igazi gyönyörűségnek nevezne. Diana ült az anyósülésen feketébe öltözve; fejébe húzta hatalmas fekete kalapját, hogy arca nagy részét eltakarja, azonban semmivel sem leplezhette híressé vált szépségét. A sofőr egy férfi volt, akiben Louisa felismerte a nő egyik barátját, a kicsapongásairól hírhedt Cecil Beatont, aki végtelen mennyiségben szokott a társasági körükről fotókat készíteni, amik aztán gyakran megjelentek Nancy név nélkül írt partibeszámolói mellett a Tatlerben. Mivel a nővérével folytatott beszélgetés miatt Louisa nem kívánt most találkozni Dianával, sietve nekiindult az utcának. Közben észrevette, hogy egy újabb autó állt meg tőle jó százméternyire. Ennek a sofőrjét is ismerősnek találta, de nem volt biztos benne, hogy tényleg ismeri-e valahonnan, vagy csak olyan tucatarca van, mint számos más férfinak. Az alak viszonozta a pillantását, de semmi jelét nem mutatta, hogy ismerné Louisát, ezért úgy vélte, biztosan csak téved, miközben a Scotch Corneren lévő buszmegálló irányába iparkodott.

A szokásosnál hamarabb leszállt Hammersmithben, hogy tegyen egy kitérőt a henteshez, amit aztán zárva talált. Szerdánként korábban zárnak. Nem tudatosult benne, hogy milyen nap van. Átvillant rajta a gondolat, hogy anyósát sosem érnék ilyen tévedésen. Lehet, hogy Mrs. Sullivan többet tesz annál, mint hogy jócskán kiveszi a részét a főzésből. Végtére is azzal tölti a napjait, hogy gondját viseli beteg férjének, ami egy soha véget nem érő, kimerítő feladat. Louisa együttérzett vele. A tanfolyama és az általa nyújtott lehetőség ellenére, hogy elmehetett otthonról, egyhangúnak érezte a családi életét, és ezen változtatni kívánt. Eltökélten abbéli szándékában, hogy keresztülviszi az ötletét, ahelyett, hogy hazaindult volna, elment inkább egy kisboltba, és vett két marhahúskonzervet, burgonyát, sárgarépát, karfiolt és csemegének húsz dekányi cheddar sajtot. Lehet, hogy Mrs. Sullivannek megvoltak otthon ugyanezek a hozzávalók, de azt akarta, hogy Guy tudja: ő maga tervezte meg és készítette el a vacsorát, amolyan különleges ajándékként neki. Vagy legalábbis annyira különlegességként, amennyire csak tellett tőle. A gond abból fakadt, hogy mindazon évek, amiket a Mitford családnál töltött, elkoptatták azt a kevéske főzőtudományát is, amivel rendelkezett, mivel Mrs. Stobbie minden elkészült fogást felküldetett a gyerekszobába. Diana is mindig fölöttébb kiváló szakácsokat fogadott fel, hozzászoktatva a szolgálókat a valódi ínyencfalatokhoz. Amikor meg Louisa egyedül lakott, pirítós kenyéren és leveskonzerveken élt.

Ahogy belépett téglából épült sorházuk ajtaján, megtorpant, mert kiabálást hallott az utcafronti szobából. Valami azt súgta neki, hogy közbe kellene avatkoznia, mielőtt olyasmi hangozna el, amit nem kívánt hallani. Mégis habozva az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Észrevettem, hogy milyen boldogan hívja magát a feleségednek, amikor az felel meg neki! – visította éles hangon Mrs. Sullivan. – Akkor már kevésbé, amikor az azzal járó kötelességekről van szó.

Guy halkabban, határozottabban, mindazonáltal az ingerültségtől feszülten válaszolt:

– 1933 van, anya. A feleségeknek nincsenek már kötelességeik.

– Nem értem, hogy miért ne lennének – vitatta az anyja. – Én boldogan főztem és takarítottam az apádra, miután hozzámentem. Büszke voltam, hogy Mrs. Sullivan lehetek.

– Louisa is büszke rá.

– Ó, dehogy, derogál neki, hogy bepiszkítsa a kezét a becsületes háziasszonyi teendőkkel! Muszáj eljárnia dolgozni valahova, hát nem?

– Anya…!

– De akkor is… – Louisa elképzelte, ahogyan az anyósa a nála jó tizenöt centivel magasabb fia orra előtt hadonászik az ujjával –, azt állítja, hogy dolgozni jár el, de még egy fontot nem hozott a házhoz! Tanfolyamon vesz részt. Szegény drága kisfiam, te egyedül vagy kénytelen négyünket eltartani…

– Elég volt…!

Louisa úgy határozott, hogy egyetért a férjével, és belökte az ajtót.

Az idős asszony rámeredt, aztán köszönés nélkül bevonult a konyhába, ahonnan egyszeriben edények és fazekak csörömpölése hallatszott ki, ahogy elkezdte kiszedegetni őket a szekrényből. Guy elvörösödve, szomorú tekintettel nézett a feleségére.

– Miért vagy itthon ilyen korán? –  szegezte neki a kérdést Louisa bosszúsan, amiért lebukott a bevásárlószatyrával, mintha a férfi átlátott volna egy bűvésztrükkjén.

Guy a konyha irányába pillantott, ahonnan most a kinyitott csapból teljes erővel folyó víz hangját lehetett hallani.

– Kaptam anyától egy telefonhívást.

– Felhívott?

A házban nem volt telefonkészülék, ami azt jelentette, hogy Mrs. Sullivannek el kellett mennie a postahivatalba, vagy három utcát sétálnia a telefonfülkéig. Egyik eshetőség sem tűnt valószínűnek, hacsak nem valami szörnyű vészhelyzet állt elő. Louisa majdnem kiejtette a szatyrát a kezéből, ahogy beléhasított a gondolat.

– Apukád? Hol van?

– Semmi baja. Jól van. Legalábbis most. – A düh utolsó parazsa is kihunyt a férfiban, ahogy leroskadt a székre, amely a jócskán megfeketedett rácsú kályha mellett állt, melyből ki volt kotorva a hamu. – Fent van az emeleten, de ma valamikor korábban elkóborolt. Anyu átment a szomszédba Mrs. Ratchettel beszélgetni, és utólag úgy gondolja, hogy nem zárhatta be rendesen az ajtót. Eszeveszetten keresni kezdte aput, és nekem telefonált ahelyett, hogy a rendőröket hívta volna fel.

– De hiszen te magad vagy a rendőrség.

Guy lekapta a szemüvegét, hogy megtörölgesse.

– Igen, és el tudtam magyarázni Stilesnek, hogy mi történt, ő pedig igazán megértőnek bizonyult.

– Hol találtátok meg végül? Mármint apukádat.

– A pubban, ahogy egy korsó sört dédelgetett. Egy régi barátja felismerte, és fizetett neki egy italt. Ha engem kérdezel, apa szerintem élvezte, hogy egy kicsit újra a régi önmaga lehetett. Anyát azonban felzaklatta, ráhozta a szívbajt, és…

– És micsoda? – Louisa letérdelt a férfi mellé, és a karjára tette a kezét. – Hallottam valamennyit, amikor megjöttem. Elmondhatod nekem a többit.

– Nem, nem fogom. A félelemtől mindenki dühössé válik. Bármit is hallottál, nem gondolta komolyan.

Abban a pillanatban hangos csattanás hallatszott, amely úgy hangzott, mintha behajítottak volna egy téglát a konyha ablakán, de valószínűleg a csempézett padlóra leejtett tepsi okozta.

– Értem. – Louisa egy kicsit hátradőlt a sarkán. Fájt a combja, és túlságosan meleg volt a szobában. Eszébe jutott a sajt, ami bizonyára olvadozni kezdhetett már a barna papírcsomagolásában.

– Anyu öreg, kimerült, és fél. Nem tudja, mi lesz apuval; nem tudja, mi lesz saját magával, ha apa itthagy bennünket.

Louisa tisztában volt vele, hogy a férjének igaza van, mégis megalázva érezte magát. A felborult bevásárlószatyor felé intett, aminek a száján kajánul kandikált ki a karfiol, azzal fenyegetve, hogy mindjárt kigurul a bejárati ajtón, és nekiindul szabadon a nagyvilágba. Tökéletesen ismerte az érzést.

– Figyelj csak, vettem dolgokat a vacsorához. Meg akartam főzni ma este neked amolyan meglepetésként. Hogy, úgymond, kicsit kényeztesselek.

Látta Guyon, hogy jól megrágja a választ, és ez bántotta.

– Köszönöm, de nem szükséges ilyen gesztusokat tenned. Tisztában vagyok vele, hogy a tanfolyam elvégzése után szépen fogsz keresni, és büszke is vagyok rád!

Tudta, hogy a férfi komolyan gondolja.

– Én csak… – vetett Guy egy pillantást a konyha irányába – …próbálom fenntartani itt a békét.

– Szeretnéd, hogy bocsánatot kérjek anyukádtól?

– Nem. Igen. – fogta meg a férfi a kezét. – Beszélj vele! Kedvel téged; tudod, hogy így van.

– Ki szoktam venni a részem a házimunkából.

Louisa védekezően beszélt, de a saját anyjára gondolt, akinek majd leszakadt a háta, ahogy a temérdek mosnivalót cipelte haza a tehetős házakból, amiknél dolgozott, és ahogy a nappalijukban állandóan ott lógtak kiteregetve az idegen ágyneműk.

– Tisztában vagyok vele, hogy így van. Ahogy mondtam, büszke vagyok rád! Azért vettelek el, mert hiszek benned, és tudom, hogy mindketten ugyanazt akarjuk. Sajnálom, hogy kénytelenek vagyunk itt lakni, a szüleimmel. Tudom, hogy nehéz így neked. Ígérem, hamarosan saját családot alapítunk majd.

Louisa elhúzta tőle a kezét, és felállt. Most már égett is a combja.

– Erről szól ez az egész? – Úgy fürkészte a férfi arcát, mintha megpróbálna belelátni a fejébe. – Nem szeretnék gyereket – csúszott ki a száján, és elhallgatott. Nem egészen ezt akarta mondani, de tudta, hogy már túl késő visszaszívnia.

– Nem szeretnél gyereket? – pattant fel Guy; a szokásosnál valahogy magasabbnak és vékonyabbnak tűnt, mint amikor egy léggömbből kieresztik a levegőt.

– Dehogynem szeretnék, Guy – nézett rá Louisa szomorú tekintettel –, igenis akarok gyerekeket, de nem most. Csak nem értem, miért kéne kapkodnunk, ez minden.

– Harcminkét éves vagy.

– És akkor már öreg vagyok hozzá?

– Nem, drágám, dehogy. De megnehezíti. – A férfi most már suttogott, noha az anyjában volt legalább annyi tapintat, hogy becsukja a konyhaajtót; most már nem róla szólt a vitájuk. – Szeretném, hogy saját családunk legyen. Ennyi az egész. Nagyon szeretlek! – húzta magához a nőt, aki nem ellenkezett, de nem is ölelte meg.