Natalie Anderson

Szerepcsere New Yorkban

Carole Mortimer

Regényes történet

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Natalie Anderson, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 791. eredeti címe: The Queen’s Impossible Boss

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Carole Mortimer, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 792. eredeti címe: The Master’s Mistress (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Csősz Róbert

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 791-792. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-765-5

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Natalie Anderson

Szerepcsere New Yorkban

1. FEJEZET

Mivel eddig nem tartotta szükségesnek, hogy válaszoljon az üzeneteinkre, többé nem is kell befáradnia az irodába.

Jade Monroyale összerezzent, amikor ismét megszólalt a fülében a szigorú férfihang. Az előző napi ruháit viselte, amelyek a hosszú utazás után már nem voltak épp frissek, és most a manhattani járdán sétált, kis bőröndjét maga után húzva. Ebben a korai órában is meglepően sok munkába igyekvő embert látott. Olyan hideg volt, hogy a kezei és a lábujjai elzsibbadtak. Szívesen vett volna egy forró zuhanyt, de mivel már egy órája meghallgatta a hangüzenetet, tudta, hogy nincs vesztegetni való ideje. Sietnie kell az irodába, hogy elrendezze a dolgokat.

Felejtse el!

A hangjában fojtott düh vibrált. Jade jól ismerte az ilyen férfiakat: türelmetlenek, leereszkedőek, arrogánsak.

A metrón való utazás is új élmény volt számára. Többször is rosszul használta a húga bérletét. De hát egy kis, gazdag európai ország királynőjeként Jade Monroyale-nak még soha nem volt szüksége készpénzre vagy hitelkártyára. Az apja feleslegesnek tartotta. Ő ugyanis „különleges” volt, akinek fontos kötelezettségei vannak. De most egészen más dolga lesz: az ikertestvérének szüksége van a segítségére.

Juno? Itt Alvaro Byrne.

Az ő üzenete jött utoljára. A kollégák és a közvetlen felettese már korábban is próbáltak kapcsolatba lépni vele, de a vezérigazgató, Alvaro Byrne csak most vette fel vele a kapcsolatot.

Juno, aki alig két perccel fiatalabb volt Jade-nél, több mint tíz éve élt New Yorkban. Szüleik traumatikus válása elszakította egymástól az ikertestvéreket. Jade most először volt abban a helyzetben, hogy segíthetett Junónak. Nem hagyta volna, hogy a húga elveszítse az állását csak azért, mert ő ügyetlen. Ha jól csinálja, Juno soha nem tudja meg, hogy veszélybe került a munkája. Csak arra kell ügyelnie, hogy tökéletesen játssza el a húga szerepét.

Ez az ikercsíny kész őrültség volt – annál is inkább, mert tíz éve nem látták egymást, és keveset tudtak a másikról. De megérte a kockázatot. Junónak kétségbeesetten szüksége volt egy kis időre, amit Monrovában tölthet. És Jade… ő szabad lenne. Legalábbis néhány hétig.

Mivel ő volt a trónörökös, a király életében soha nem vállalták a kockázatot, hogy esetleg balesetet szenvedjen. Ezért nem utazott soha az apjával. Jade életének szűkre szabott határai voltak. Mindig arra a szerepre készült, amelyet később fog betölteni. Nyelveket, történelmet, földrajzot, politikát és diplomáciát tanult, kifogástalan modorra tett szert, és mindenekelőtt megtanulta, hogy mindig uralkodjon magán. Soha ne mutasson félelmet, fájdalmat vagy haragot, mert az apja szerint az uralkodóknak a nyilvánosság előtt higgadtnak kell maradniuk. Mindig és minden körülmények között.

Ez kissé ironikus volt azok után, hogy a szülei válása elég viharosra sikeredett. Jade és Juno már nyolcéves korukban elváltak egymástól. Jade az apjával maradt mint elsőszülött, hogy leendő királynőként nevelkedjen. Junót viszont az anyjával együtt az Egyesült Államokba küldték. Jade a mai napig nem bocsátotta meg a szüleinek ezt a döntést. Megtiltották neki, hogy találkozzon az anyjával. Tekintélyelvű apja pedig helytelenítette az anyja liberálisabb nevelési stílusát, valamint az engedetlenséget, amelyet Juno tanúsított, amikor az ünnepek alatt rövid látogatásokra érkezett hozzájuk. Azon a nyáron, amikor tizenhat évesek lettek, Juno elmenekült az apja szigora elől, és azóta soha többé nem tért vissza Monrovába.

A munkatársaimtól megkövetelem a csapatmunkát és a kollegiális viselkedést.

Alvaro Byrne kemény szavai szíven ütötték Jade-et. Juno már épp eleget szenvedett egy férfi hajthatatlansága miatt. A testvéreként nem hagyhatja, hogy ez még egyszer megtörténjen. Különösen nem egy ilyen jelentéktelen dolog miatt. Senki sem volt olyan hűséges munkatárs, mint Juno, de ez a zsebzsarnok még csak esélyt sem adott neki, hogy kimagyarázza a dolgot.

A múltban Jade egyetlen lázadó cselekedete az volt, hogy tartotta a kapcsolatot Junóval, akkor is, ha az apja nem akarta. Egy hónappal a tizennyolcadik születésnapjuk előtt az anyjuk meghalt, és Juno egyedül maradt. Jade-nek megtiltották, hogy elmenjen a temetésre. Juno viszont hamar világossá tette, hogy nem akar visszamenni Monrovába. Jade követte a húgát a közösségi médiában. A két testvér, amikor csak lehetett, telefonon vagy videóhívások segítségével tartotta a kapcsolatot. Juno azokkal a történetekkel szórakoztatta őt, amelyek róla, a „lázadó hercegnőről” keringtek New Yorkban.

A húga akkor sem tért vissza Monrovába, amikor az apjuk egy évvel ezelőtt meghalt. És bár ez fájt Jade-nek megértette, hogy vannak dolgok, amelyek egyszerűen túl fájdalmasak ahhoz, hogy elfelejtsük őket… vagy legalábbis sokáig tart.

Juno meglepetésszerű látogatása Monrovában a múlt hétvégén egyszerűen csodálatos volt. A javaslata viszont, hogy cseréljenek szerepet három hétre… kész őrület volt. De Junónak időre volt szüksége, hogy újra megismerje a hazáját és azt az életet, amit megtagadtak tőle.

Jade-nek pedig lesz egy kis ideje önmagára, hogy úgy éljen, mint egy normális ember. Hogy élvezze azt a néhány hét szabadságot, amit csak egy olyan város nyújthat, mint New York, különösen karácsony táján. A lehetőség, hogy egy rövid időre más életet élhet, ellenállhatatlanul vonzotta.

Miért hagyta figyelmen kívül a hívásokat?

A szemrehányás Alvaro Byrne hangjában szíven ütötte Jade-et. Úgy látszik, a „normális” élet azt jelenti, hogy először Juno dühös főnökével kell foglalkoznia. Elhatározta, hogy hatástalanítja a bombát. A kötelességérzet és a felelősségtudat jelentett számára eddig mindent, és most ő volt a felelős Juno állásáért.

Hazatérve persze még nagyobb kihívás várja majd. Mindent meg kell tennie a hazájáért – még azt is, hogy feleségül menjen ahhoz a férfihoz, akit az apja választott neki. A király halála után a tanácsadói is ragaszkodtak hozzá, mert szerintük ez a házasság a legjobb megoldás az országa és saját maga számára.

Junót megdöbbentette, hogy Jade egyáltalán fontolóra vette, hogy feleségül menjen Severene királyához, Leonardóhoz, a szomszédos ország uralkodójához. Meg akarta adni a nővérének a lehetőséget, hogy nyugodtan átgondolhassa a dolgot. Ikertestvére kitartása és lelkesedése végül meggyőzte Jade-et, hogy beleegyezzen a szerepcserébe.

Juno azt is mondta, hogy Jade-nek nem kell bemennie az irodába, hanem otthonról is dolgozhat a héten, mielőtt karácsonyra bezárnak. Amikor azonban Jade leszállt a New York-i repülőtéren, és bekapcsolta Juno telefonját, az szüntelenül csipogott. És az utolsó hangüzenet magától a vezérigazgatótól érkezett.

Alvaro Byrne.

A cégbirodalom néhány népszerű alkalmazással indult, de most már ingatlanokkal és kereskedelemmel is foglalkozott. Juno a PR-részlegen dolgozott, marketinges volt a közösségi médiában. Csak úgy mellékesen említette, hogy akadnak problémák a munkahelyén, de miután Jade meghallgatta az üzeneteket, tudta, hogy rosszabb a helyzet, mint ahogy Juno sejtette.

A reptérről hazafelé menet megpróbált többet megtudni az irodáról és a kollégákról, de kevés információt talált a neten. Ezért meghallgatta az egyre sürgetőbb hangüzeneteket, és megjegyezte az összes hívó nevét. Aztán kontyba tekerte a haját, hogy ne tűnjön fel: hosszabb és egyenesebb, mint Junóé. Egyszerű fekete nadrágja és fehér blúza remélhetőleg megfelelő munkaruhának számít. Ha sikerül gyorsan tisztáznia az ügyet, már el is tűnhet, mielőtt a többiek munkához látnának.

A Byrne IT tribecai székhelyén az átalakított gyárépület fényesen megvilágított előcsarnokára bámult, és a zsebében turkált, hogy megtalálja Juno belépőkártyáját. Legnagyobb megkönnyebbülésére a zár kattant, amikor áthúzta a kártyát a szkenneren. Juno tehát még mindig bejuthat az épületbe.

Figyelte a jeleket, és egyre mélyebbre merészkedett a folyosólabirintusban. Nincs más választása, el kell érnie, hogy minden rendben legyen, amikor Juno visszatér. A munkája fontos volt a húgának.

Jade a mai napig gyűlölte, hogy Junót száműzték Monrovából. Kislányként túlságosan félt ahhoz, hogy szembeszálljon az apjával. Évekig próbált tökéletes trónörökös lenni. Tökéletes hercegnő. Most itt a lehetőség, hogy testvérként is bizonyítson.

Jade felment a lifttel a hatodik emeletre, és hálás volt érte, hogy minden ki van táblázva. Egy nagy, nyitott terembe érkezett, ahol több csoport íróasztal és üvegfalakkal elválasztott irodák voltak. Honnan kellene tudnia, melyik Juno asztala?

Megállt és körülnézett. Aztán megpillantott egy hatalmas rózsaszín kávésbögrét, amelyre az volt írva, hogy Hercegnő. Jade elmosolyodott. Ez annyira jellemző volt Junóra!

Az íróasztalhoz gurította a bőröndjét, levette a kabátját, a székre akasztotta, és bekapcsolta a számítógépet. Már csak fel kell mennie a netre, megírnia néhány üzenetet és e-mailt, aztán eltűnhet.

– Mit keres itt?

Jade összerezzent, amikor a már ismerős hang megszólalt mögötte. Megfordult a széken, és mély lélegzetet vett.

Aztán nyelt egyet, és tátva maradt a szája.

– Ó!

Az első dolog, amit észrevett, a férfi izmos teste volt, amely fölé tornyosult. A második a dühe. A harmadik pedig…

Az előtte álló férfi irtó dögös volt. De vajon miért meztelen a felsőteste? Csak későn szakította el a tekintetét a férfi mellkasáról, és felnézett összeszorított szájára, borostyánszínű szemére.

– Juno, igaz? – kérdezte a nagyfőnök.

Jade nem volt hozzászokva a félmeztelen férfiakhoz. Sem az irodában, sem máshol.

– Én… – nyelt egyet megint, mert kiszáradt a torka.

– Még mindig nem válaszolt arra, mit keres itt – csattant fel Byrne.

Ugyanezt kérdezhetném én is, nem igaz?

Még nagyon korán volt, a férfi pedig félmeztelen, csak szűk fekete sort és edzőcipő volt rajta.

Alvaro Byrne.

Magas, sötét, vad. A haja kicsit túl hosszú, és most éppen türelmetlenül kisöpri a homlokából.

– Miért van itt? – kérdezte a férfi. – Nem kapta meg az üzenetemet?

– De…

– Akkor távozzon! Most azonnal.

Komolyan? Még csak meg sem hallgatja?

– Nem, azért vagyok itt, hogy…

– Miért nem indul már?

– És maga miért nem hallgat meg?

A férfi keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt, ami csak még jobban kiemelte a bicepszét.

Jade, aki megtanulta, hogy minden helyzetben ura maradjon önmagának, most teljesen összezavarodott. Életében először fordult elő vele, hogy az agya leállt, és nem találta a szavakat.

Végül vett egy mély lélegzetet, és megszólalt:

– Adnia kell nekem még egy esélyt.

– Megvolt az esélye. Az elmúlt negyvennyolc órában egyetlen üzenetre vagy hívásra sem válaszolt. És most idejön, és úgy tesz, mintha…

Jade teste megfeszült. Vajon máris elárulta volna magát?

– …mintha mi sem történt volna – fejezte be a férfi a mondatot.

A megkönnyebbülés hulláma öntötte el a lányt. Ezek szerint nem vette észre, hogy ő nem Juno!

– Miért nem vette fel a telefont?

A legjobb, ha őszintén válaszol.

– Nem volt térerő.

– Ez a legjobb kifogás, ami az eszébe jutott? – A férfi hitetlenkedve bámult rá. – Talán ott kellett volna maradnia, ahol volt.

– Most már itt vagyok.

Byrne elkomorult.

– Már túl késő.

A lány fáradt volt a repüléstől és feszült a hazudozástól. Ez az egész nagyon rossz ötlet volt. A „kis probléma”, amit Juno említett, nyilvánvalóan katasztrófává növekedett.

– Nem tudtam, hogy…

– Megyek, lezuhanyozom és felöltözöm – szakította félbe a férfi – Mire visszajövök, már nem akarom itt látni. – Azzal sarkon fordult és távozott, mielőtt a lány pisloghatott volna.

Jade tátott szájjal bámult utána. Tényleg azt hiszi, hogy csak úgy kirúghatja? Még csak esélyt sem adott neki, hogy mindent megmagyarázzon, vagy megoldást találjon. Ilyen észszerűtlen emberrel még sosem találkozott.

De Junóról volt szó, és ő meg akart győződni arról, hogy a húga megtarthatja az állását.

Nem adja fel!

Alvaro átment az irodán a fürdőszobába, és hidegre állította a zuhanyzót. Kétségbeesett kísérletet tett arra, hogy visszanyerje az önuralmát.

Ez a nő bevonult ide a kerekes bőröndjével, és ki tudja, milyen aljasságot tervezett. Ő öt perccel korábban fejezte be az edzését, és az irodájából figyelte. Látta a mosolyát, ahogy az íróasztalához sétált. Vajon mit talált ilyen mulatságosnak?

De ennél is sokkal rosszabb volt az a heves vágy, amely elöntötte a lány láttán.

Az, hogy a teste így reagált rá, persze csak még dühösebbé tette. Kizárt dolog, hogy vonzódjon Juno Monroyale-hoz. Alig ismeri őt. Néhány hete a marketingmenedzsere javasolta, hogy vegye fel. Akkoriban Alvaro elutazott az országból, hogy lezárjon egy fontos üzletet, és a visszatérése óta sem töltött sok időt az irodában.

Sajnos a nő rendkívül vonzó volt. Nagy, zöld szeme, feltűzött barna haja kihangsúlyozta széles arccsontját és telt ajkát. Szívesen megcsókolta volna azt az ajkat…

Még soha nem kerítette hatalmába ilyen intenzív vágy. Csakhogy a nő az alkalmazottja, aki ráadásul nagy hibát követett el.

Minél gyorsabban eltűnik innen, annál jobb.

Alvaro dühösen bámulta a zuhanyzó falát, mintha lézersugarakat lőhetne ki a szeméből, és eltalálhatná vele a nőt, aki remélhetőleg éppen a bőröndjét húzza kifelé az irodából. Magas sarkú cipője egyáltalán nem illett New York havas utcáira. Ez mindent elmond róla, nem igaz?

Cserben hagyta a kollégáit – valószínűleg abban a hitben, hogy majd valaki úgyis helyettesíti.

Alvaro nagyon jól tudta, hogyan működik ez. Elég sok olyan embert ismert, aki nem vállalta a felelősséget a saját hibáiért. A családja volt rá a tökéletes példa.

Kilépett a zuhany alól, felöltözött, és visszament az irodába, hogy megbizonyosodjon róla, a nő követte az utasítását, és elment.

Hát, nem tette.

A nő ott ült az íróasztala előtt, és tekintete a képernyőre szegeződött.

– Miért van még mindig itt?

A nő nem hagyta abba a gépelést.

– Mert ki kell javítanom egy hibát.

– Az egyetlen hibája az, hogy még nem ment el – horkant fel Alvaro.

– Akkor hívja a biztonságiakat. Én nem megyek innen sehová. – A nő megpördült a székén, és dühösen nézett rá.

A férfinak adrenalin áradt szét a testében.

– Nincs szükségem a biztonságiakra, hogy kivigyem az épületből. Egy kézzel is fel tudnám emelni.

– Próbálja csak meg! – sziszegte vissza a nő.

Jade még soha nem vesztette el a türelmét. Soha. Most mégis pontosan ez történt vele.

A tekintetük találkozott. Ritkán érezte magát olyan kicsinek, mint ebben a székben, és ritkán töltötte el ilyen rémület.

– Nem megyek el, legalábbis önként nem. – Megvetően viselkedett, ugyanakkor vágy kerítette hatalmába. Azt akarta, hogy a férfi megragadja a derekát, feldobja a hátára, és magához szorítsa. Olyan nagyon akarta, hogy a férfi szemébe nézett, és egy pillanatra azt képzelte, hogy ő is erre vágyik.

A szíve hevesen kalapált, miközben némán nézték egymást. Fekete öltönynadrágjában és ropogós fehér ingében a nagyfőnök még veszélyesebbnek és erősebbnek tűnt, mint korábban. De Jade nem volt hajlandó engedni. Akaratlanul is visszatartotta a lélegzetét.

A férfi még mindig őt bámulta. A pupillája kitágult, ahogy őt nézte.

– Legalább hadd próbáljam meg rendbe hozni a dolgot! – mondta végül rekedten.

– Hogy még tovább rontson a helyzeten?

– Miért nem bízik bennem, hogy elvégzem a munkát, amire felvett?

– Már bebizonyította, hogy nem képes rá.

– Egyetlen hiba halálos ítélettel jár? Nem jár az embernek második esély? Nem követtem el főbenjáró bűnt, legalábbis semmi olyat, ami törtvénytelen lenne.

Jelentéktelen hibáról van szó, és a férfi túlreagálja a dolgot…

– Ez az adatvédelmi szabályok megsértése volt – állította Byrne.

– Nem volt az – ellenkezett Jade határozott hangon. – A telefonos alkalmazás használati feltételei kifejezetten tartalmazzák, hogy jogunk van az adatok közzétételére.

A férfi szeme összeszűkült.

A metróban töltött időt Jade arra használta fel, hogy mindennek utánaolvasson, és megértette az unalmas szerződés jogi nyelvezetét.

– A záradékot mindenképpen pontosítani kell – folytatta Jade. – De ami történt, az nem volt törvénytelen. Meg lehetne változtatni a felhasználási feltételeket, hogy jobban megfeleljen az ügyfelek igényeinek.

– Szóval nem ismeri be a hibáját? – mordult rá a férfi.

– Épp ellenkezőleg. – Jade villámgyorsan felállt, bár teljesen felesleges volt, mert a férfi így is lényegesen magasabb volt nála. – Teljes felelősséget vállalok. Az én hibám volt, és bocsánatot fogok kérni érte.

Juno rossz képet tett ki az egyik közösségi oldalra. Az első változatot, amely még tartalmazta a felhasználói adatokat, és nem azt, amely már anonimizált volt. Egyszerű hiba, de néhány felhasználó észrevette, és tiltakozott is ellene. A tény, hogy nem érkezett azonnal hivatalos válasz a cégtől, olaj volt a tűzre, és vitához vezetett az adatvédelmi kérdésekről.

– Rendben, bocsánatot kért. És most menjen.

– Nem. – Jade visszafordult a képernyő felé.

– Mit csinál?

– Mondtam, hogy bocsánatot fogok kérni.

– Épp most tette meg.

– Nem csak magától.

Alvaro megdöbbent.

– Üzenetet küld a csapatnak?

– Már meg is tettem. Nagyon sajnálom, hogy a hétvégén nem voltam elérhető, de most már itt vagyok, és válaszolok a panaszokra.

– Tessék?!

– Mindenki követ el hibákat – magyarázta Jade hevesen. – És a legtöbb ember megérdemel egy második esélyt, nem igaz?

– Azt hiszi, egy bocsánatkéréssel minden el van intézve?

– A beismerés sokat jelent, igen – bólintott a lány.

– Ahogy pénzt is, amibe kerül – tette hozzá Alvaro cinikusan.

– Akkor visszautalom az egyhavi díjat az érintetteknek. Levonhatja a fizetésemből. – Jade nyelt egyet. Később majd odaadja a pénzt Junónak. Megéri, ha ezzel bebizonyíthatja, hogy érdemes a kollégái bizalmára.

– Az arisztokrácia tagjai nem éppen arról híresek, hogy beismerik a hibáikat – jegyezte meg mogorván a férfi.

Ó, szóval tud Juno származásáról!

De a nemesség ellen van valami kifogása, vagy konkrétan Juno ellen?

– Azt hiszi, hogy mindannyian elkényeztetettek vagyunk?

– Azt hiszem… – Alvaro itt szünetet tartott, és a hangja veszélyesen halk volt. – Ha esetleg kivétel lenne ezalól, azt hiszem, ezt még bizonyítania kell, hercegnő.

Jade egy pillanatig némán nézte.

– Rendben – válaszolta végül, és úgy döntött, hogy blöfföl. – Nem probléma.

2. FEJEZET

Nem probléma.

Három órával később Alvaro az irodája üvegfalán keresztül nézte a „hercegnőt”.

Figyelte, ahogy a lány üzenetei megjelennek a netes alkalmazásban. Minden kommentre válaszolt, és mindig JH monogrammal írta alá: Juno hercegnő.

Nagyon sajnálom. Az én hibám volt, és természetesen nem lett volna szabad megtörténnie. Az Ön döntése kell hogy legyen, kivel akarja megosztani az adatait.

Alvaro meglepetésére a változás szinte azonnal bekövetkezett. A kommentelők most már azt írták, hogy nem nagy ügy.

Mindenki követ el hibát, de az enyémnek közvetlen hatása volt Önre. Köszönöm, hogy elfogadta a bocsánatkérésemet.

Továbbra is Junót figyelte. Ahogy gépelt, az arcán halvány mosoly látszott. Kétségei voltak afelől, bölcs dolog volt-e felvenni őt, és gyanította, hogy a személyzeti osztály a hercegnői státuszából próbál tőkét kovácsolni. Juno viszont a pénz miatt vállalta a munkát. Korábban influenszer volt, vagy valami ilyesmi. Népszerűsített bizonyos termékeket, hogy ezzel pénzt keressen.

De talán igazságtalan volt vele szemben, mert a lány most láthatóan a feladatával volt elfoglalva, és úgy tűnt, élvezi is. Gyorsan dolgozott, két képernyőn, hogy a lehető leggyorsabban válaszolhasson a kommentekre. De a hozzászólások egyre csak gyűltek. Az egyiknél Alvaro összerezzent. Ez egyenesen sértő volt.

Mielőtt bármit is tehetett volna, Juno máris udvarias, de egyértelmű választ küldött az illetőnek. A válaszát szívecskékkel jutalmazták, és az üzenetekből együttérzés áradt.

Alvaro Juno közvetlen felettesét, Sophyt és Junót is az irodájába rendelte.

– Sophy, segítenél Junónak moderálni a kommenteket? – kérdezte szűkszavúan.

– Megoldom – válaszolta Juno sietve, mielőtt Sophy megszólalhatott volna. – A többiek ne végezzenek miattam több munkát.

Alvaro rábámult. A lányról csendes méltóság sugárzott.

– Biztos benne?

Juno bólintott.

Miközben Alvaro a délutáni kávéját itta, végig Junót figyelte. A lány órákig el sem mozdult az íróasztala mellől. Nem kellene kimennie a mosdóba, vagy ennie valamit? Még annyi szünetet sem tartott, hogy beszélgessen a kollégáival. Az internetes közösség aktívabb volt, mint hetek óta bármikor.

Egyszer csak Sophy jelent meg az ajtóban.

– Ma váratlanul rengeteg új regisztráció érkezett. Juno válaszai és bocsánatkérése rendkívül jól sült el. Épp most adott nekünk leckét a közösségi média kezeléséből: hogyan maradjunk hitelesek anélkül, hogy mártírrá válnánk.

Alvaro nem válaszolt. Szembe kellett néznie a kellemetlen igazsággal, hogy nem rúghatja ki a lányt. De miért volt ilyen nehéz beismernie?

Nem akart tudomást venni a nyilvánvaló okról. Nem volt hajlandó beismerni, hogy az első pillanattól fogva vonzza ez a lány.

– Szeretnél beszélni vele? – Sophy Juno felé biccentett. – Az ügyfeleknek tetszik, hogy egy igazi hercegnővel van dolguk.

Ez lenne az oka Juno sikerének? És a cég csak kihasználja arisztokrata voltát?

A gondolat, hogy hasznot húz a lány származásából, cseppet sem tetszett Alvarónak.

Másrészt talán Junónak szüksége van erre a munkára. Csak azért, mert hercegnő, még nem biztos, hogy mindene megvan.

Alvaro tudta, milyen a túlélésért küzdeni, rosszul fizetett munkákat vállalni, és éjjel-nappal dolgozni. A nevelőanyja, Ellen is ezt tette, és példát mutatott neki.

El kell ismernie Juno erőfeszítéseit. Mégis kényelmetlenül érezte magát emiatt.

– Felül kell vizsgálnunk a használati feltételeket – mondta mogorván Sophynak. – Állítsd rá a jogi osztályt.

– Oké. – De Sophy még nem ment el. – Egy online magazin megkérdezte, hogy te és Juno adnátok-e nekik interjút…

– Juno elfoglalt – felelte határozottan Alvaro. – Majd én elintézem.

Bosszúsan felállt, hogy friss levegőt szívjon. Direkt elfordította a tekintetét a lánytól, amikor elhagyta az irodát, de az ő szavai csengtek a fülében:

Mindenki megérdemel egy második esélyt, nem igaz?

Jade kimerülten nyújtózkodott, és megpróbálta kiűzni a feszültséget a nyakából és a vállából.

– Miért van még mindig itt?

A szíve gyorsabban vert, amikor megfordult, és ismét Alvaro Byrne borostyánszínű szemébe nézett. Már várta, mikor tér vissza az interjúról, de addig is igyekezett minél kevesebbet beszélni Juno kollégáival.

Időközben a többiek mind hazamentek.

– Örülök, hogy egyetért azzal, hogy mindannyian követünk el hibákat – mondta halkan a férfinak –, és megérdemlünk egy második esélyt.

– Ezek szerint látta az interjút a neten. – Alvaro összeszorította a száját. – Az érvelése valóban meggyőző volt.

Jade mostanra már belefáradt a kétségekbe.

– Ez rám is vonatkozik?

A férfi tekintete megenyhült.

– Nem esik nehezemre, hogy beismerjem, ha tévedek, Juno. Nagyra értékelem, amit ma tett. – Az, hogy a férfi Junónak szólította, még inkább fokozta Jade bűntudatát. – Ma reggel nem viselkedtem megfelelően, és ezért szeretnék elnézést kérni.

A férfi szavai lefegyverzően hatottak a lányra.

– Tudom, úgy tűnt, hogy cserben hagyom a céget… – A lehető legőszintébb akart lenni, anélkül hogy veszélyeztetné Juno állását. – Fontos dolgom volt a hétvégén. Sajnálom, hogy nem jelentkeztem hamarabb.

A férfi figyelmesen nézett rá.

– Sophy azt mondta, hogy jövő hétre szabadságot vett ki.

Jade bólintott.

– Nem tudná esetleg elhalasztani? Szeretném, ha megismerne néhány projektet, és a csapat is profitálhatna a tapasztalataiból. Hacsak nincsenek olyan tervei, amelyeket nem lehet elhalasztani.

Micsoda rémálom! De nem mondhat nemet pont most…

– Természetesen.

– Ez nagyszerű. Köszönöm. Későre jár, és hosszú napja volt. Hogy fog hazajutni?

Jade-nek fogalma sem volt, mit válaszoljon. Még a jövendő otthonát sem ismerte. Úgy vágott bele ebbe a kalandba, hogy nem gondolta át előtte.

Bár ma megmentette Juno állását, holnap valószínűleg elveszítené. Nem tudja sokáig fenntartani ezt a színjátékot. Különben is, nem szeretne több időt tölteni Alvaro Byrne-nel. A férfi egy időzített bomba rá nézve.

– Nem jó ötlet ilyenkor tömegközlekedni. – A férfi a homlokát ráncolta.

– Nem lesz semmi bajom – mondta öntudatosan Jade.

– Túlórázott, úgyhogy legalább szeretnék gondoskodni róla, hogy biztonságban hazaérjen. Rendelek egy kocsit.

– Nem kell, hogy…

– A cég állja, Juno.

Egyáltalán nem tetszett neki, hogy a férfi így szólította, de ezt persze nem mondhatta el neki.

– Köszönöm – sóhajtotta végül. – Az csodálatos lenne.

3. FEJEZET

Jade felvette a kabátját, kihúzta a bőrönd fogantyúját, és követte Alvarót a lifthez.

– Tényleg nem volt térerő ott, ahol tartózkodott? – A férfi a lány bőröndjére nézett, miközben megnyomta a gombot.

– Tényleg nem volt.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Alvaro nem kérdezett többet.

Örült, hogy a férfi hívott neki egy taxit, hogy egyenesen hazavigye. Aztán már csak ki kell nyitnia Juno ajtaját, és ágyba bújhat végre…

Egy elegáns, fekete sportautó parkolt közvetlenül az épület előtt. A lány rémületére Alvaro odasétált a vezetőüléshez, és beszállt. Miután Jade nem mozdult, az utasoldali ablak lecsúszott.

– Gyerünk, szálljon be!

– Azt hittem, taxit hívott – mondta.

– Kocsit mondtam. Az enyém úgyis itt parkolt.

A gondolatnak, hogy még több időt töltsön ezzel a férfival, félelmetesnek kellett volna lennie Jade számára, ehelyett inkább izgalmas volt. A kocsira, majd Alvaróra bámult, és szinte elveszett meleg, borostyánszínű szemében.

– Nincs mitől tartania – nyugtatta meg a férfi. – Nem szokásom zaklatni az alkalmazottaimat.

– Nem is feltételeztem.

– Akkor tekintse ezt bocsánatkérésnek és a mai munkájáért járó köszönetnek. De ha inkább taxival menne…

– Nem, nem – vágta rá Jade. – Csak meglepődtem.

Beszállt a kocsiba, becsatolta a biztonsági övet, és elszántan meredt előre.

– Csak diktálja be a címet a navigációs rendszerbe – mondta Alvaro.

Jade megkönnyebbülten bemondta a címet, és hátradőlt. Az autó csendesen suhant az úton. Elektromos motor lehet, döbbent rá hirtelen. Az ülés kényelmes volt, és hirtelen alig tudta nyitva tartani a szemét a fáradtságtól. Aztán hirtelen…

– Csak nem a gyomra korgott? – Alvaro felnevetett, és felé pillantott.

A feszültség oldódott, és Jade is felkacagott.

– Egész nap nem evett – mondta a férfi szemrehányóan. – Alig hagyta ott az asztalát.

Észrevette?

– Persze hogy nem, különben talán nem engedett volna vissza az épületbe – válaszolta a lány. – Figyelt engem? – vonta fel a szemöldökét.

– Bölcsebb nem szem elől téveszteni a veszélyt.

– A veszélyt? – gúnyolódott Jade. – Ki akart rúgni! – emlékeztette a főnökét. – Pedig szükségem van a munkámra.

– A munkája biztonságban van. – Alvaro elkomolyodott. – De most már ennie kell valamit.

– Amint hazaérek, eszem. – Bár fogalma sem volt róla, hogy Juno mit tart a hűtőben, vagy hogy van-e későig nyitva tartó bolt a közelben.

– Nyomja meg azt a gombot.

– Tessék?

Alvaro oldalra hajolt, és megnyomott egy kis gombot. A tágas, kivilágított kesztyűtartó kinyílt. Jade meglepetten bámulta a tartalmát.

– Szolgálja ki magát – biztatta a férfi.

– Gyakran megéhezik útközben?

– Miféle kérdés ez? Egy férfi az én termetemmel…?

Jade ellenállt a késztetésnek, hogy alaposan megnézze magának. Kétségtelenül sok ételre van szüksége, hogy megőrizze az erejét.

– Mi ez? – Egy téglalap alakú csomagot vett elő.

– Fehérjeszelet. Ha sokáig nem eszem, rosszul leszek. De van müzliszelet és csokoládé is.

– De ez egy hadseregnek is elég! – Jade bekukkantott a kesztyűtartóba, ahol legalább húsz csomag lehetett. – Inkább túlélőkészlet, mint némi elemózsia.

– Úgy érti, a zombi apokalipszisre készülök? – Alvaro átnyúlt a lány előtt, gyakorlottan feltépte a csomagolást az egyik szeleten, és leharapott belőle egy darabot. – Volt már, hogy napokig nem evett? – kérdezte.

– Nem. – Jade soha nem maradt éhen. Az ételeit mindig nagy gonddal készítették a palota szakácsai.

– Nem valami kellemes érzés – mondta Alvaro.

A lány ránézett, és szörnyű felismerés fogalmazódott meg benne. Alvaro ismeri az éhezést…

– Gyerünk, vegyen egyet – bátorította a férfi. – Ne szégyenlősködjön. Biztosan ki van éhezve.

Jade kicsomagolt egy szeletet, és beleharapott.

– Egyáltalán nem rossz.

– Tudom. Vigyen magával egyet későbbre. Amint látja, van bőven.

– De hát megeszi őket, nem? Azért vannak kéznél.

– Mielőtt lejárnának, úgyis el kell ajándékoznom őket. Soha nem dobok ki ételt.

A lány megint a múlt visszhangját hallotta a férfi hangjában.

Alvaro megrázta a fejét. Már megbánta, hogy mindezt elárulta Junónak.

Soha nem beszélt személyes dolgokról senkinek. A múltja lényegtelen.

A nőnek vaníliaillata volt. Már korábban is észrevette, és most a kocsiban, a szűk helyen még jobban érződött. Összefutott a nyál a szájában. Szerette a vaníliát. Nagyon is.

Juno hallgatott, és az utat nézte.

Alvaro legszívesebben lerántotta volna róla a higgadt maszkot, hogy lássa az igazi arcát. Érzékenyebb lehet, mint gondolta, mégis visszafogottan viselkedik.

Ugyanakkor Alvaro nem tudott szabadulni a gyanútól, hogy a lány is sebezhető. Ostoba gondolat, hiszen nyilvánvalóan tud vigyázni magára, és nincs szüksége az ő lovagiasságára.

Valami mégsem stimmelt vele, még ha a férfi nem is tudta pontosan, mi. Talán csak a mai konfliktusukkal áll összefüggésben.

Már régen el kellett volna adnia az első cégét, de hát ez vezette sikerre, és nem akarta elveszíteni. Akkoriban, amikor az álma, hogy profi sportoló legyen, kipukkadt, mint egy szappanbuborék, Alvaro kétségbeesetten kereste a módját, hogyan kapaszkodhatna ki a szegénységből, amelyben az anyjával élt. És végül sikerrel járt.

– Itt lakik? – kérdezte döbbenten, ahogy kinézett az ablakon a környékre.

Jade is nyugtalanul tekingetett kifelé.

A Queensben lévő lepukkant épület úgy nézett ki, mintha nemsokára összedőlne. Nem éppen hercegnőnek való szállás…

Alvaro megállt előtte, és feszülten nézett körül a sötét utcán.

– Köszönöm a fuvart. Nagyon hálás vagyok érte – mondta mereven Jade.

Túl késő és túl sötét volt ahhoz, hogy a férfi hagyja a lányt egyedül bemenni. Kiemelte a bőröndöt a kocsiból, és követte Junót a lépcsőn. Megvárta, amíg a lány megkeresi a kulcsot.

Juno küszködött a zárral.

– Mi a baj?

– Semmi.

– Segíthetek?

A lány zavartnak tűnt.

– Néha megszorul.

– Hadd próbáljam meg!

Juno szó nélkül odanyújtotta neki a kulcsot.

– Nincs testőre vagy ilyesmi? Elvégre maga született hercegnő.

– Nem igazán. Miután anyámmal Amerikába költöztünk, apám kitagadott az örökségből.

– Magára hagyta? – mondta hitetlenkedve Alvaro, miközben a kulcsot a rozsdás zárba dugta. Nem sokat tudott a lány hazájáról, de ez nem hangzott valami jól.

Juno megmerevedett, és mély lélegzetet vett.

– Tudok magamra vigyázni.

Jade nagyot sóhajtott, ahogy belépett az ajtón. Hazudott az imént. Hogy mondhatta, hogy boldogul, amikor azt sem tudta, hogy a lépcsőházból nyíló ajtók közül melyik vezet Juno lakásába?

Pánik fogta el. Nem fog sikerülni! Nincs pénze, nem tudja, hol szerezzen ételt, vagy hogyan rendeljen pizzát.

Jade még soha életében nem főzött magának. Mindig mindent készen kapott.

Alvaro összepréselte az ajkát.

– Nem helyes megfosztani valakit a születési előjogától. Ellopni az identitását és a helyét a világban.

– Tudom – felelte Jade rekedten.

Gyötörte a bűntudat, amiért hazudott a férfinak. Ugyanakkor ijesztő késztetést érzett, hogy rá támaszkodjon ezen az idegen helyen. Nem azért, hogy vigaszra vagy biztonságra leljen, hanem éppen ellenkezőleg: valami sokkal csábítóbbra és veszélyesebbre vágyott. A nagybetűs KALAND-ra.

Természetesen kizárt dolog, hogy tönkretegye Juno életét. De azt kívánta, bárcsak az ikertestvére figyelmeztette volna, milyen hihetetlenül vonzó Alvaro, a nagyfőnök. Hogy felkészülhessen rá.

– Jó éjt, Juno!

Jade életében először nem adott udvarias választ. Csak bólintott, becsukta az ajtót, és belülről nekitámaszkodott.

Miért pont most? Miért pont ő?

Sok vonzó férfival találkozott már: tanácsadókkal, vendégekkel, sőt még Severene királyával, Leonardóval is, akihez apja feleségül akarta adni.

De még soha nem gyorsult fel úgy a pulzusa, mint most, Alvaro jelenlétében. Soha egy férfi sem nyugtalanította, és nem váltott ki belőle ilyen sóvárgást.

Hogyan fogja átvészelni a következő napokat a közelében?

4. FEJEZET

– Szóval, Juno…

– Kérlek, szólíts JH-nak – szakította félbe Jade a kolléganőjét, Grace-t a megbeszélés közben.