Szerkesztette:

Hitseker Mária

ISBN 978-615-691-595-5

Minden jog fenntartva

© Szerzők, 2026

© KAS Kiadó, 2026

Felelős kiadó: Kocsis András Sándor,

a K.A.S. Kft. ügyvezető igazgatója

Nyomdai előkészítés: Veres Ildikó

Korrektor: Draskóczy Piroska

www.kaskiado.hu

rendeles@kaskiado.hu

Tartalom

Előszó (KOCSIS ANDRÁS SÁNDOR)

ARATÓ ANDRÁS: Végre vége?

BOJÁR GÁBOR: Kádár vagy NER – melyik volt rosszabb?

Előszó

2026. július első napjaiban fogalmazódott meg bennem a gondolat, hogy érdemes lenne végiggondolni, vajon mit jelentett az egyénnek, mit jelentett társadalmi életünknek az elmúlt tizenhat év, Orbán Viktor nagy illiberális kísérlete.

A rendszerváltás után, 1990 és 1994 között egy új úton indultunk el – tele hittel és reménnyel. Ugyanakkor a lelkünket és a közéletet megmérgezte az úgynevezett népies-urbánus vita. Rendkívül károsnak tartottam a társadalom ilyen jellegű intellektuális megosztását, hiszen meggyőződésem, hogy Csoóri Sándor és Konrád György egyaránt része a magyar kultúrának, mesterséges, éles különválasztásuk, valamint politikai nézeteik ilyen jellegű taglalása haszontalan és káros.

Majd jött a most megélt tizenhat év. Ennek az eredete talán a 2002-es választások utáni időszak, amikor Orbán Viktor valószínűleg az elmúlt évtized egyik leghomályosabb mondatát ejtette ki a száján, nevezetesen azt, hogy: „A haza nem lehet ellenzékben, vannak ők, és vagyunk mi.” Ezzel egy másik dimenzióba helyezte az 1990–1994 közötti vitát, egy sokkal mélyebb társadalmi szintre húzta le, és szabdalta szét ezt az országot – intellektuálisan és átvitt értelemben, fizikailag is. Ezzel a mondattal megalapozta azt a rendkívül éles társadalmi szembenállást, ami az elmúlt tizenhat évben nem szűkült, hanem egyre inkább szélesedett, és családokat, barátokat, nemzedékeket választott el, és tett nem ellenféllé, hanem sok esetben ellenséggé.

Nézzük a késő kádárizmust. Füstös klubokban, sörözés mellett, vagy lakásokban, házibulikon összekacsintottunk, és a lágyuló, már gyengülő Kádár-rendszerről azt gondoltuk, hogy egyszer talán vége lesz. Nem gondoltuk, nem tudtuk, hogy bekövetkezik a berlini fal leomlása, de minden évben húztuk-vontuk azt a virtuális ajtót, amelyen keresztül egyre több friss levegő és napfény áradt be társadalmi terünkbe. Igen, néha csikorgott, néha picit felgyorsult az ajtó nyílása, de éreztük, hogy nagyon lassan valami formálódik és átalakul. Nem számítottunk a Szovjetunió összeomlására, nem gondoltuk volna, hogy a két világrendszer évtizedes szembenállása ilyen gyorsan véget ér, és egy új korszak kezdődik.

Társadalomlélektani szempontból teljesen más fázist jelentett ez az időszak, amikor volt felhajtóereje a bizalomnak, a bizakodásnak. Mi történt most az elmúlt tizenhat évben? Ez a virtuális ajtó nagyon sokak számára azt jelentette, hogy kívülről a hatalom rángatta és ránk akarta csapni, hogy újra áporodott levegőt szívjunk, illetve kevesebb napfény jusson be társadalmi terünkbe. Intellektuálisan és ténylegesen is a szabad akarat, a szabadság erős korlátok közé szorult.

Sokan megfogalmazták, hogy egy totális diktatúrában éltünk. Nem, nem gondolom, de az illiberális államfilozófia kiteljesedett. A fantasztikus 2026. április 12-i választás demokratikus környezetben zajlott le, amelyben sokan nem akartak hinni. A választások előtti két évben szociológiai értelemben már egyre nőtt a társadalmi elégedetlenség és összegyűlt a Fidesz-kormány leváltására szerveződő kritikus tömeg. A példátlan korrupció, az úrhatnám magatartás és a növekvő társadalmi egyenlőtlenség szervezte az elégedetlen tömeget. A nagyon szűk elit számára hozzáférhető állami tenderek, megrendelések a korrupció melegágyát képezték, élesen szemben álltak az európai demokratikus gyakorlattal.

Az Európai Unióval folytatott küzdelem és harc bornírt volt és nevetséges, hisz annak a klubnak vagyunk tagjai, amely sok ezer milliárd forinttal segítette, hogy a magyar gazdaság létezni, működni tudjon. A beruházásokra szánt pénzeket vagy eltüntették, vagy pedig úgynevezett improduktív beruházásokba fektették – például stadionok, főterek, templomok és még sorolhatnám tovább –, amelyeknek fenntartása hihetetlenül komoly költséget jelent, és gyakorlatilag, gazdaságilag szinte menedzselhetetlen.

Egy új korszak kezdődött, és bízunk benne, hogy azok az általános európai elvek, amelyek nagyon fontosak számunkra, a magyar nemzet számára, ki tudnak teljesedni. Mindeközben a hajdani uralkodó párt egy pillanat alatt omlott össze, és ez dominóeffektusként végigsöpört a magyar pártstruktúrán. Nem tudjuk még pontosan, hogy a jövőben milyen társadalomfilozófia mentén rendeződik, működik az új kormány, hiszen a belső összetétele nem homogén, és ez talán így van rendjén. A baloldali, liberális pártok kiszorulása a parlamentből szinte természetesnek mondható, ugyanakkor a történelem ciklikusságát, hullámszerű mozgását figyelembe véve a jövőben változni fog. Néhány éven belül fel fog tűnni olyan politikai csoportosulás, amely messze nem a klasszikus értelemben vett ideológiai elveket követi, hanem egy korszerű, megújított, informatikai, MI-környezetben is értelmezhető, új értékeket valló, szolidaritás alapú formáció lesz. Nagyon fontos, hogy ez a társadalmi kísérlet jól sikerüljön!

Nagyon köszönöm annak a harmincegy kiváló embernek, a barátaimnak és az ismerőseimnek az írásait, akik felkérésemre igent mondtak. A kötetben található személyes vallomások és elemző írások megmutatják, mit éltek át azok, akik művészként, értelmiségiként, tudósként, közéleti szereplőként végigkísérték Magyarország elmúlt tizenhat évét. A szerzők hol szubjektív emlékeiken, hol tényszerű elemzéseiken keresztül rajzolják meg az adott korszak társadalmi, kulturális és politikai lenyomatát.

A 16 év árnyékban nem napi politikai vitairat, hanem kordokumentum. Egy olyan könyv, amely segít megérteni egy meghatározó történelmi időszak emberi és közéleti tapasztalatait. Évek, évtizedek múltán is fontos forrás lehet mindazok számára, akik szeretnék megérteni, hogyan látták és élték meg ezt a korszakot azok, akik alakítói, résztvevői vagy érzékeny megfigyelői voltak.

Ez a kötet nem csupán emlékezik – történelmet őriz.

Kocsis András Sándor

ARATÓ ANDRÁS

Végre vége?

Amikor valami befejeződik, olyankor egy másik dolog kezdődik el. Közhely ugyan, de eddigi tapasztalataink szerint ez mindig így volt, és így is lesz, leszámítva a világvégét, de azzal egyrészt nem mi, nem most és nem itt foglalkozunk, másrészt azután is lesz valami, különben sem Nostradamus, sem más hipochonderek nem mondhatják kajánul, hogy na ugye, megmondtuk.

Amikor eljön valami, amire már régóta készültünk, beteljesedik, tegyük fel, sikeresen, például leérettségizünk, állam- vagy KRESZ-vizsgázunk, doktorálunk, feljutunk a Csomolungmára, sőt, le is mászunk onnét, olyankor a boldogság rövid mámorát sajátos üresség követi. Ami azért jó, mert arra ösztönöz, hogy továbbmenjünk. Az ilyen események időpontját előre ismerjük, legfeljebb a siker nem biztos.

Van aztán az is, amikor valamire nagyon vágyunk, de nem tudjuk, mikor következik be, ha egyáltalán. És ha végre bekövetkezik – talán már csak az „egyszer mindennek vége van” általános közhelyben reménykedtünk –, akkor jogos az eufória. Ha van egyáltalán bármi érdeme Orbánnak és bandájának, akkor az a túláradó öröm a megszabadulás felett, amit regnálásuk nélkül nem élhettünk volna át. Mindazonáltal jelentsük ki: meglettünk volna nélküle.

A Fidesz-kormány bukását egyre jobban és egyre többen vártuk. Egyszer már éreztük a vereségük okozta boldogsághormon áramlását, és az utolsó tizenhat év borzalmai megmutatták, mennyire igazunk volt akkor. A NER hatalmas erőfeszítéseket tett arra, hogy a közoktatás leszoktassa a diákokat a gondolkodásról, kétkedésről, kritikus szemlélettől. Optimizmusunkat táplálhatja, hogy éppen a NAT és az egyetemi autonómia felszámolásának az áldozatai lettek a legaktívabbak április 12-én. Mert ők a remény arra, hogy Orbán és a hozzá hasonlók ne kerüljenek újra a hatalom közelébe.

Amíg várjuk, hogy a választópolgárok nagykoalíciója eredményeként győztes párt megvalósítja azokat az ígéreteket, amelyek miatt a magyarok többsége a Tiszára adta a voksát, addig is bátran örülhetünk azoknak a kisebb-nagyobb történéseknek, amelyek a „szellőztetés” hozadékai. Pintérnek regisztrálnia kell, ha belülről szeretné látni a BM-palotát a Szentháromság téren, eltűnt a kordon a karmelita kolostor elől, Szíjjártónak fizetnie kell a parkolásért a Bem téren, Rogánnak érvényesíteni kell a jegyét a kisföldalattin; nincs Afrika-hadtestünk, Zsolti bácsi még szabad, de már nem vadászhat zebracsikókra; a könyvek kiszabadultak a fóliákból; a felcsúti kisvasútat nem hosszabbítják meg Bicskéig (azaz marad 5,7 km-es); a szuverenistáknak nincs már hivataluk (csak egy-két pártocskájuk), a Nemzet Önálló Lábacskái Amerikából lesik, mi történik a honban – szóval megvannak az apró, de nem jelentéktelen örömök.

Ám ne felejtsük el, nem a szabadság, a demokrácia köszöntött be, hanem csak az esély arra, hogy egy új, szabad, európai, humanista rendszer épüljön fel Magyarországon. Hiszen Rogán továbbra is szabadon utazhat a kisföldalattin, ha van érvényes jegye, Szíjjártó parkolhat a Bem téren, ha kifizeti a parkolási díjat, a Mészáros Lőrinc bizalmi kezére írt vagyon tovább gyarapodott, a főügyész továbbra is Nagy Gábor Bálint, a főfőbíró még mindig a Vargazsé, az Alaptörvény Bíróság feje a Polt nevet viseli, a Nemzeti Szatyor tartalma sem változott, és még a Balásy is ott zokog, ahol csak akar.

Tizenhat év nagyon hosszú idő, legalábbis emberi léptékben. De a velejéig korrupt, a szolidaritás, a humanizmus terhétől teljesen mentes rendszerben is akadtak szép számmal hősies teljesítmények. A diktatúra akarata ellenére megvalósult a több százezres Pride-demonstráció, Hadházy Ákos, Juhász Péter bátor és kitartó korrupció-leleplező tevékenysége, Iványi Gábor kitartása, vagy a Klubrádió következetes és hiteles információszolgáltatását lehetővé tevő civil összefogás jó példák arra, hogy az elnyomás felszínre hozhat olyan erényeket, amelyeket „békeidőben” talán észre sem veszünk.

Megbukott az Orbán-kormány, összeomlott a NER. Ám a bukás még nem teljes, mert amíg a csúfos vereséget szenvedett Család birtokában érintetlenül ott van a 20–30 ezer milliárdra becsült rabolt vagyon, amíg a bűncselekmények elkövetői büntetlenül, nagy nyugalomban élvezhetik a minden képzeletet felülmúló luxuséletüket, addig – egyszerűen szólva – minden lehetséges.

Nemcsak a kormány munkáját kell erősen figyelnünk, hanem önmagunkat is. Legalábbis abból a szempontból, hogy kifogásaink a lényegből erednek-e, vagy csupán ízlésbeli különbségek merülnek fel. Máris tudunk példával szolgálni. A Tisza már benyújtott néhány törvénymódosítási javaslatot, amelyek kisebb-nagyobb lépéseket jelentenek a jogállamiság helyreállítása felé. Ám az előterjesztők nem a demokratikus igényekkel, hanem az uniós pénzek hazahozatalával indokolták a kezdeményezéseket. Ízlésbeli-e csupán a különbség? Reméljük a legjobbakat… A bukott miniszterelnök a minap a Fidesznek egy menekülttábor körüli hazugságözönével kapcsolatban feltett újságírói kérdésre azt válaszolta, hogy ők bizony nem becsapták az Uniót, hanem „megtrükköztük őket”. Vagy: migráns vagy menekült? Egyelőre keveselljük a különbségtételt. Az ízlésünk különbözik, vagy a lényeget látjuk másként?

Ha reményeink szerint, azaz következetesen lezajlik az elszámoltatás, a számonkérés, a közvagyon visszaszerzése, akkor sem mondhatjuk azt, hogy itt a Kánaán, nincs már dolgunk, megpihenhetünk végre. Mert az Orbán-rezsim tombolását éppen az tette lehetővé, hogy a Fidesz-kormány felszámolta a fékek és ellensúlyok rendszerét, megszüntette a hatalom kontrollját. Bármennyire is hiszünk abban, hogy Magyar Péternek és a kormányának az a szándéka, amit az elmúlt két évben mondott, akkor is éberen ellenőriznünk kell a végrehajtást. Választottjainknak érezniük kell a folyamatos kontroll „hűvös” (vagy meleg?) leheletét. Ne kizárólag rajtuk múljon, hogy ismétli-e önmagát a történelem – erős civil szervezetekre, erős médiára van szükség, amelyik éppúgy tud dicsérni, mint számonkérni.

És akkor talán lesz minden kórházban fertőtlenítőszer és WC-papír.

BOJÁR GÁBOR

Kádár vagy NER – melyik volt rosszabb?

Kedves András, ha azért kértél fel engem is egy rövid írásra, hogy egy a NER-től szenvedő üzletember szemével is megjelenjen ez a tizenhat év, akkor rossz szerzőt választottál.

Ugyanis köszönöm szépen, a magam részéről üzletemberként jól elvoltam ebben a tizenhat évben NER-en kívüliként is, mint ahogy a Kádár-rendszerben is jól elvoltam meggyőződéses pártonkívüliként. Akkor is, most is külföldre dolgozott a cégem, nem függtem a hatalomtól. A 3T (Tiltott, Tűrt, Támogatott) kategóriák közül a Tűrtbe tartoztam akkor is, most is. Nem bántottak, a cégemet sem akarták lenyúlni, sőt, mindkét rendszernek bizonyos szempontból még haszonélvezője is voltam, hiszen mindkét rendszerben, előbb az állami, majd a haveri cégek inherens kontraszelektív jellegének köszönhetően könnyebben jutottam tehetséges és ambiciózus kollégákhoz, akik itthon vágytak egy meritokratikus munkahelyre.

Sok a párhuzam, és a fentiek ellenére egyiket sem szerettem. Hogy melyik volt rosszabb? Nehéz kérdés.

Ha valaki megkérdezi, hogy éreztem magam az elmúlt tizenhat évben, mit mondhatok? A vagyonosok top100-as listáján a kevés nem-NER-es egyikeként mire panaszkodhatnék? És mégis, azt hiszem, őszintén érzem úgy, a NER-ben volt rosszabb a közérzetem. Lehet, hogy a távolság szépíti meg, és persze fiatalok voltunk, de azt hiszem, objektíven is a Kádár-korban jobb lehetett korosztályom közérzete. Azt a harminchárom évet könnyebb volt megélni, mint ezt a tizenhatot. Nem vitás, hogy minden objektív kritérium alapján a Kádár-rendszer sokkal diktatórikusabb volt, mint a NER, de abba beleszülettünk, és 1956 leverése után megváltozhatatlannak tűnt. Tetszik, nem tetszik, ezzel kellett együtt élni, megtanultunk alkalmazkodni hozzá. Nem éltük meg, hogy lehetne más is. Ráadásul időközben egyre puhult a diktatúra, és végül a rendszer urai vezettek el minket a rendszerváltáshoz.

Mindez nem mondható el a NER-ről. Megéltünk húsz évet az itt-ott ugyan bukdácsoló, nem is bűntelen, de mégis demokráciában, élményünkké vált, hogy leválthatjuk a hatalmat. Ezután sokkal nehezebb volt megélni, hogy ez már nem megy. Továbbá ahogy telt az idő, nemhogy puhult volna az önkényuralom – mint a Kádár-rendszer –, de egyre gátlástalanabbá vált. Még ha a NER nem is érte el a kádári diktatúra erőszakszintjét, de a megélés relatív. A Kádár-kor fokozatosan javult, az Orbán kor egyre durvult.

Szüleim nem neveltek a Kádár-rendszer gyűlöletére, gondosan vigyáztak, hogy otthon soha ne mondjanak előttem semmi olyat, amihez hozzá kellett volna tenni, hogy ezt nehogy elmondd az iskolában, mert bajunk lehet belőle. Hogy a rendszerrel valami nem stimmel, arra csak tizennégy éves koromban egy osztálykiránduláson döbbentem rá, amikor Sopron és Kőszeg között az autóbuszból megláttam a határsávot védő kerítést, tetején a befelé hajló szögesdróttal. Tehát a határt nem külső ellenségtől, hanem az itthonról menekülni vágyóktól „védték”. Rádöbbentem, hogy erre nincs mentség. Semmi sem igazolhat egy olyan rendszert, amely saját polgárait szögesdót mögé kénytelen zárni, mert különben a drága pénzen képzett elit – ahogyan erre hivatkoztak is – elmenne. Ennek persze az a másik oldala, hogy akkor még jó volt az oktatás, akár szegényebb vidékről is felemelkedhettek a tehetségek, tehát volt kit félteni és bezárni. A NER viszont tudatosan rombolta az oktatást, mert az önállóan gondolkodni tudó elit veszélyes. Nem zárja be, inkább húzzon el, aki még itthon maradt.

Melyik rosszabb? Amelyik bezárja elitjét, hogy itthon tartsa, vagy amelyik tudatosan elzavarja? Nehéz kérdés.

Az elmúlt tizenhat év alatt minden nyomás és anyagi nehézség ellenére fennmaradhatott egy darab független ellenzéki média is, ahol szabadon megszólalhattam rendszerkritikus véleményemmel. Ezt a Kádár-rendszerben soha nem mertem volna, míg Orbán alatt nem kellett félnem, hogy jöhet az a bizonyos nagy fekete autó. Kádár alatt azért voltam Tűrt, mert kussoltam, a NER alatt azért, mert nem sok vizet zavart a kritikám. A kutya ugat, a karaván halad.

Melyik fáj jobban? Ha nem szidhatom nyíltan a rendszert, mert az számukra veszélyes, vagy ha pofázhatok bátran, a többséget ez nem érdekli, mert ilyen a többség. Melyik rosszabb? Nehéz kérdés.

Talán azért is volt könnyebb elviselni Kádárt, mert volt mentség. Kádárt nem mi választottuk, itt voltak az oroszok, Orbánt viszont mi, magyarok választottuk túlnyomó többséggel, még ha én, vagy te kedves olvasó, nem is szavaztál rá. Kádár idejében még egy kicsit büszkék is lehettünk a „legvidámabb barakkra”, míg ebben a tizenhat évben – és számomra ez volt a legszörnyűbb – szégyellni kellett, hogy magyar vagyok. Kádár megfosztott a szabadságtól, Orbán megfosztott attól, hogy büszke lehessek a hazámra. Melyik volt rosszabb? Nehéz kérdés.

1989–90 nekem nem jelentett katartikus élményt, addigra már szabadon utazhattam, cégem a nagyvilágban lett sikeres. De volt egy pillanat, amit én is katartikusnak éltem meg. Nem Nagy Imre újratemetése (akkor éppen nem is voltam itthon), hanem egy vacsora Londonban. Ottani üzleti partnerünk meghívott egy maga készítette vacsorára otthonába, és miközben a konyhában beszélgettünk az üzletről, férje a nappaliban TV-t nézett. Majd egyszercsak felkiáltott: Gábor, gyere, nézd mit csináltatok!!! A TV képernyőjére mutatott, melyen külügyminiszterünk, Horn Gyula az osztrák külügyminiszterrel együtt éppen átvágja a Vasfüggönyt. Sok érdemem nem volt a szimbolikus esemény létrejöttében, de mégis „mi” csináltuk.

Büszke lehettem hazámra még bő két évtizedig, ezt vette el tőlem Orbán Viktor tizenhat évre.

És ezt kaptam vissza 2026. április 12-én. A büszkeség most még annál is nagyobb lehetett, mint azon a bizonyos 1989-es londoni vacsorán. Akkor ugyanis – bár nekünk magyaroknak gratuláltak, de – tudták, hogy ezt Gorbacsovnak köszönhettük, nem mi voltunk az igazi hősök, csak éltünk a lehetőséggel. 2026. április 12-ét viszont tényleg mi csináltuk. Nem Brüsszel, nem Soros, nem is Zelenszkij, hanem mi magyarok, itthon, szinte hihetetlen túlerővel szemben. Megmutattuk a világnak, hogyan lehet demagóg populista erőket lerázni akkor is, ha minden hatalom az ő kezükben van. Példánk akár Németországban vagy Franciaországban is segíthet szembeszállni az ottani hasonló erőkkel.

Most lelkesek és büszkék vagyunk, talán úgy, mint 1956-ban lettünk volna, ha győzünk. Kevés idő telt csak el a győzelem óta, nem tudhatjuk, még milyen jövő vár ránk Magyar Péter vezetésével. De bármilyen is lesz a jövő, örökké hálás maradok azért a csodálatos április 12-ért és hogy újra Európa része vagyunk.