Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Björn Borg: Hjärtslag

Copyright © Björn Borg & Patricia Borg

First published by Norstedts, Sweden, in 2025.

Published by agreement with Norstedts Agency and Corto Literary Agency.

All rights reserved.

Borítóterv © Jen Huppert Design

Borítófotó © AP Photo/Adam Stoltman

Hungarian translation © Herczegh Gabriella, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 761 9

Előszó

Tam, tam, tam…
Szívdobbanás vagy labdapattogás.
Sokaknak talán ez jut az eszébe.
Nekem azonban egyik sem.
Csak a csend.

A kilencvenes évek közepén járunk. Hollandiában, egy kisvárosban vagyok, és épp most tértem vissza a teniszhez. A szeniorok rangadójának köszönhetően ismét örömömet lelem a játékban, és ez alkalommal, mint korábban annyiszor, édesapám is elkísért az útra. Apa, a jellegzetesen hátrafésült hajával, amit irdatlan mennyiségű Brylcreem hajfixáló zselé tart össze, a leghűségesebb rajongóm, és egyben a legközelebbi barátom is. Sokat jelent számomra, hogy még mindig ragaszkodik ahhoz, hogy elkísérjen a versenyekre.

Hamarosan indulnom kell a teniszstadionba, ahol a szeniorok versenyén döntőzni fogok. Szikrázóan süt a nap, az egész hét tökéletes szervezésben zajlott, tegnap este azonban valami félrecsúszott. Az elején még minden rendben volt. Apával és a teniszes barátaimmal vacsoráztunk, amikor hirtelen, ahogyan az már néhányszor előfordult, valami bekattant. Egyszerre túl sok lett mindenből: az alkoholból, a drogokból, a gyógyszerekből, vagyis a szokásos házi praktikáimból, amelyeket akkor szoktam alkalmazni, amikor már nem bírom tovább. Amikor apa értem jön, csak annyit tudok kinyögni: Képtelen vagyok ma játszani. Nagyon rosszul érzem magam.

Elhessegeti a kifogásaimat, és megnyugtat, hogy minden rendben lesz. Legbelül bizonyára azt gondolja, hogy majd minden magától megoldódik, és majd összeszedem magam, mint ahogyan azt már oly sokszor tettem.

Elindulunk, de érzem, ahogyan a lábam alatt inog a talaj. Olyan, mintha a levegőben mozognék, csak épp nem jutok előrébb. Egy hídon kell átmennünk. Egy tipikus, ringó lakóhajókkal teli csatornán átívelő holland hídon. Ekkor összerogyok. A világ elsötétül, és megtörténik az elképzelhetetlen. Meghalok.

Nem látok fénylő alagutat, és nem pereg le szemem előtt az életem sem. Minden egyszerűen csak eltűnik. A szívem nem kalapál tovább, hogy tam, tam, tam, mivel megállt. De mielőtt még kihunynának a fények, van időm feltenni a kérdést: Hogyan történhetett mindez?

Szerencsére sokan vesznek körül, és sikerül megmenteniük az életemet. Apa biztos, hogy csak áll zsebre dugott kézzel. Kifelé maga a megtestesült nyugalom, belül viszont a félelemtől teljesen lebénult. Mindig is így reagált, mert halálosan rettegett minden konfliktustól. Minden bizonnyal most sem ő lépett a tettek mezejére.

Túléltem, ami nagy szerencse, mert imádok élni, és ma már hálás vagyok, hogy ott akkor nem ért véget minden. Azt mondják, hogy a szív az ember élete során két és fél milliárdszor dobban. Az enyém valamivel kevesebbszer, de nem pusztán az alacsony pulzusszámom miatt.

A hídon történt incidens után tudtam, hogy életem legnagyobb meccse vár rám, amiben a legmakacsabb ellenfelemmel, vagyis saját magammal és a drogokkal kell megküzdenem. Az Ikrek jegyében születtem, és mindig is éreztem, hogy két személyiség lakozik bennem, körülbelül úgy, mint Dr. Jekyll és Mr. Hyde. Egy kisördög ül a vállamon, és makacsul próbál magával rántani a mélybe.

Hollandiában, azon a végzetes napon jutott a legközelebb hozzá.

1. rész Egy családi incidens (1956–1974)

1. Hárman voltunk.
Mindig

A legelső emlékem egy rendőrőrs. Hároméves voltam, és a könnyeim patakokban folytak az arcomon. Annyira féltem, és izgultam, hogy még a hasam is görcsölt. A szoba tiszta volt, steril, és egész idő alatt valami hang zúgott. Anyámra gondoltam, aki mindig azt mondta, hogy ha rossz leszek, elvisz a rendőr. Hát, most pont ezt tették, én meg reszkettem a félelemtől. Miért kerültem ide? Ennyire hülye voltam?

Néhány perccel később megérkezett anya, és akkor értettem meg, hogy mindez nem az én hibámból történt. Egyszerűen csak elvesztem és eltévedtem.

A családom mindig is sokat jelentett számomra. 1956. június 6-án, egy szerdai napon születtem, a család első, várva várt gyermekeként. Akkoriban Nynäshamnban laktunk, de nem sokkal később a Stockholmtól délre fekvő gyönyörű iparvárosba, Södertäljébe költöztünk. A hatvanas éveket írtuk, és a város életét a Scania teherautógyár és a Södertälje SK hokicsapata határozta meg. A várost a szociáldemokraták irányították, pont úgy, mint egész Svédországot.

Egy háromszobás lakásban laktunk, egy átlagos zöld bérházban a Torekällgatanon. Az utcaszinten egy garázssor húzódott, tökéletes szórakozást nyújtva egy magányos, labdamániás srácnak, akinek nem voltak játszótársai. Körös-körül pedig fák és kis utcák. Csak én voltam, anyám, Margaréta és apám, Rune. Kezdettől fogva egy szorosan összetartó család voltunk, és majdnem mindent közösen csináltunk. Sem anyának, sem apának nem voltak testvérei, és mivel apám kapcsolata a saját családjával igen bonyolult volt, ezért velük csak nagyon ritkán találkoztunk. Ezzel szemben nagyon közel álltam anyai nagyszüleimhez, velük sokszor találkoztunk. Amennyire emlékszem, barátaik nemigen voltak, és a szüleimnek sem.

Tudom, hogy szüleim szerettek volna több gyereket, de sajnos hiába próbálkoztak. Végül anyámnak ki kellett vetetnie a petefészkét a sok sikertelen terhesség okozta sérülés miatt. Így, szüleim nagy bánatára egyke maradtam, ami bizonyára hozzájárult ahhoz, hogy hárman egy nagyon erősen összekovácsolt egységet alkossunk. Mindig összetartottunk. Hárman voltunk. Mindig. Egy szorosan együttműködő család, anyával az élen.

Már nagyon korán arról álmodoztam, hogy egyszer majd világhíres sportoló leszek. Valószínűleg azért, mert a patinás Badparken közpark közelébe jártam óvodába. A parkban nyáron több teniszpálya, télen pedig egy fellocsolt korcsolyapálya is működött. Anyával óvodába menet minden reggel elhaladtunk a Badparken mellett, én meg le sem tudtam venni a szememet a különböző játékokkal, eszközökkel játszó gyerekekről.

Talán a Badparkennek és az ott sportolóknak köszönhettem, hogy már alsó tagozatos koromban elkezdhettem teniszezni és hokizni. Először a Måsarna (Sirályok) nevű csapatban kezdtem hokizni. Jó egyesület volt, ahol meg lehetett tanulni a korcsolyázás és a jó technika alapjait. Apám, Rune, és egy másik szülő később SAIF néven saját hokicsapatot alapított, hogy legyen egy egyesület, legyen hol edzenünk és játszanunk. Egy igazi tömegsport-egyesület volt, ami a város versenyorientált egyesületeivel szemben valódi örömsportot kínált a gyerekek számára. A hangsúly nyilván a játékon volt, ám számomra hamarosan komolyra fordultak a dolgok.

Rövid idő alatt jó játékossá fejlődtem, és amikor először kerestek meg egy „igazi” egyesülettől, a Södertälje SE-től, hogy lenne-e kedvem az ő fiúcsapatukban játszani, a fellegekig repültem. Naná, hogy volt kedvem. Ők az első osztályban játszottak, én pedig mindent beleadtam. Ahányszor csak tudtam, ott voltam edzésen. A jutalom nem is maradt el: a nagy ifjúsági bajnokságon, a Szent Erik-kupán csapatunk a döntőig jutott. Számomra azonban a csúcspontot az jelentette, hogy engem választottak a negyeddöntő és elődöntő mérkőzéseinek legjobb játékosává. Azt hiszem, már ekkor éreztem, hogy inkább az egyéni sportokhoz vonzódom.

Az iskolakezdés minden gyerek számára óriási esemény. Az én esetemben sem volt ez másképp, de időbe telt, mire megtaláltam a helyem az osztályban. A Blombacka iskolába kezdtem járni, és emlékszem, édesanyám elkísért az első napon. Izgultam, és kicsit féltem is, pedig több gyerekkel is játszottam már, mielőtt egy osztályba kerültünk volna.

Tudom, hogy aránylag vidám gyerek voltam, egy dolog azonban nagyon zavart ezekben az években: édesanyám családi bölcsődét tartott fent, hogy hozzájáruljon a család anyagi szükségleteinek a fedezéséhez. Ezért otthon a sok futkározó ovis miatt hétköznap sohasem leltem nyugalmat, mert még a saját szobámban sem tudtam egyedül lenni, ott is állandóan zavartak.

Tipikus fiúszobám volt. A falakat a Buster képregényújságból kivágott poszterek díszítették és nádtapéta, amelybe helyenként néhány cicakaki is ragadt. Amire szükségem volt, az mind elfért ott: egy ágy, néhány polc, egy íróasztal. Az ablakok a parkolóra nyíltak, alattam pedig a garázssor húzódott. Szerettem a kis fészkemet. Megbújhattam benne, olvasgathattam a képregényeimet és elmerülhettem a gondolataimban. Olyannyira, hogy gyakran nem is hallottam, ha valaki szólt hozzám.

Meghitt, barátságos helyiség volt, és szerettem volna, ha csak az enyém marad, és nem kell másokkal megosztanom. Minden gyereknek szüksége van némi énidőre, de az ovisok miatt nekem ez nehezen adatott meg. Szerencsére azonban ott volt nekem a sport.

Anyám magasra tette a lécet a tanulmányaimat és egyéb dolgaimat illetően. Emlékszem, amikor egyszer az általános iskola ötödik vagy hatodik osztályában nagyon kiakadt rám. Évzáró volt, és a nagy nap tiszteletére új, elegáns, tiszta fehér ruhába öltöztetett. Én viszont felfedeztem, hogy a suliba különböző mellékutakon is el lehet jutni, és az egyik épp egy füves lejtőn át vezetett. Az évzáróra kissé megkésve indultam, így ezt a lejtős mellékutat választottam, és hát nyilván pereceltem egy nagyot a szép új ruhámban. Amikor meglátott, egyből arra gondolt, hogy a fűben hemperegtem, és nem arra, hogy elestem, és azonnal a legszigorúbb tekintetét vetette rám. Néha tényleg tudott mérges lenni, és ezt egyértelműen ki is mutatta. Ezzel ellentétben apám soha nem veszítette el a fejét, így mondhatjuk, hogy kedélyállapotukat tekintve jól kiegészítették egymást. És tették ezt másban is.

A felső tagozaton a legnagyobb bánatomra nem kaptam ötöst testnevelésből, mivel a tanárom szerint nem volt elég jó a ritmusérzékem, és nem tudtam kellően táncolni sem. Sajnos igaza volt, mert pont ezeket a „sportokat” nem szerettem, így nem is igazán jeleskedtem bennük. Viszont nagyjából mindig megírtam a házi feladataimat, és a tanulás is jól ment, ami fontos volt, mert különben anyámmal gyűlt volna meg a bajom. Így az iskolát jó bizonyítvánnyal végeztem el.

Anyám és Greta nagyanyám is a fejébe vette, hogy ha felnövök, pap leszek. Apám nem értett ezzel egyet, ő inkább azt szerette volna, ha a sportra összpontosítok. Hogy honnan szedte anyám és nagyanyám, hogy pap legyek, máig sem tudom, mert a családban senki sem volt különösebben vallásos. Viszont mindenkiben volt némi spiritualitás, ami abban nyilvánul meg, hogy érezzük a halottak jelenlétét, vagy egy ház energiáit, vagy előre megérezzük, hogy mi fog történni. Akkoriban mindezzel egyáltalán nem foglalkoztam, inkább csak életem későbbi szakaszában értettem meg, mi is ez tulajdonképpen.

Anyám és nagyanyám hamarosan elvetették a papi pályámról szóló ábrándjaikat, de ez mindegy is volt, mert a család összes tagja nagy érdeklődést mutatott a sport iránt. Eleinte leginkább a közös programjaink kezdtek el a jégkorong, a pingpong, a foci és a tenisz körül forogni. Kis koromban a tévé nem kínált napi huszonnégy órában különböző sportprogramokat, mint ma. Leginkább csak focit lehetett nézni, különösen a szombati Tipsextra nevű sportfogadási műsort, amit sohasem hagyhattunk ki. Egyértelmű volt, hogy az angol liga mérkőzéseit követni kell. Ott ültünk a tévé előtt a jól átgondolt, beküldött fogadásaink ellenőrző szelvényével, és együtt izgultunk, hogy megnyerjük-e a főnyereményt. Persze sohasem nyertük meg.

Egészen nagyapámig visszamenőleg a Charlton Athleticnek szurkoltunk. Ma már nem annyira menő nekik drukkolni, mert évente csúsznak vissza egy osztályt. Ennek persze nincs jelentősége, a szívem mindig is értük fog dobogni. A svéd focicsapatok közül a Hammarby IF a kedvencem, a hokicsapatok közül pedig egyértelműen a Södertälje SK. Ha az ember egyszer elkezd egy csapatnak szurkolni, akkor egész életében annak a csapatnak a rajongója marad. Én legalábbis így látom.

Már nagyon korán kialakítottam egy speciális rutint. Fogalmam sincs, hogyan kezdődött, egyszerűen csak elkezdtem vasárnaponként hosszú fürdőket venni. A hétvégék általában kőkemény edzésekkel teltek, és ezek után felszabadító érzés volt elmerülni a forró vízben és érezni, ahogy a gondolatok elhalványulnak, majd szertefoszlanak. Bármeddig képes voltam áztatni magam és nem gondolni abszolúte semmire. Hiába hűlt ki a víz vagy lett ráncos az ujjaimon a bőr, semmi sem ért fel a kikapcsolódásnak ehhez a formájához.

Anyának is megvolt a maga rutinja: minden este kikészítette, hogy mit vegyek fel másnap az iskolába. Ott feküdtek a ruháim szépen az ágyam melletti széken, én meg néztem, és arra gondoltam, hogy na, én ezt soha az életben fel nem veszem.

A legrosszabb az volt, amikor garbót kellett magamra húzni. Szűk volt, és szikrázott az elektromosságtól, amikor belebújtam, utána pedig égnek állt a hajam. Ez volt az, amit borzasztóan nehezen viseltem. Hogy nem dönthettem el saját magam, hogy mit vegyek fel. Az ilyen kérdésekben anya döntött, és kész.

Általában vártam, hogy iskolába mehessek, és természetből adódóan korán kelő típus voltam. Ahogy anya felébresztett, már pattantam is ki az ágyból, hogy elkészüljek. Jó volt újra találkozni a barátokkal, különösen a hétvégék után, amikor több napig nem láttuk egymást.

Nem mondhatok mást, mint hogy az iskolai éveim viszonylag problémamentesen teltek. Azért persze vannak fájdalmas emlékeim is. Az egyik ilyen a keresztharapásom, amit mind az orvosok, mind a szüleim igyekeztek helyrehozni, ezért éjszakánként egy speciális fogszabályzót kellett viselnem, amit úgy alakítottak ki, hogy húzza az állkapcsomat, és így korrigálja a keresztharapást. Maga a fogszabályzó egy erős gumiszalag volt, és mivel szorosan a fejemhez kellett rögzíteni, igen nagy fájdalmat okozott. Legalább egy évig kellett hordanom, de szerencsére a harapásom helyreállt, és ma már nincs vele gondom. Megérte a kínlódást, bár a mai napig úgy gondolok erre az évre, mint egy különösen nehéz időszakra. Különösen azokra az alkalmakra, amikor a barátaim hívtak, hogy aludjak náluk, amihez pontosan a borzalmas fogszabályzó miatt ritkán volt kedvem.

A családom nagyfokú összetartása bizonyára kirívónak tűnik, de el kell mondanom, hogy ennek az összetartozásnak köszönhetően a lelkem mélyén mindig is biztonságban éreztem magam. Apám maga volt a nagy kőszikla a családban. Imádtam elkísérni, ha volt rá lehetőség, bárhova is ment, különösen az asztalitenisz-bajnokságokra, amelyeken játszott. Apa nagyon jól pingpongozott, és labdaérzékemet is biztos, hogy tőle örököltem. Időnként mind a mai napig pingpongozom. Jó szórakozás, és az apámmal töltött szép pillanatokra emlékeztet.

Az egyik ilyen alkalom alapozta meg a teniszkarrieremet. Nyolc-kilenc éves lehettem, amikor az egyik versenyére kísértem. A kezdés előtt arról tájékoztatták a résztvevőket, hogy a nyertes maga választhatja ki a jutalmát. Az egyik díj egy teniszütő volt. Annyira szerettem volna megkapni, hogy kértem, könyörögtem neki, hogy azt válassza, ha nyer. Ő pedig oly kedves volt, hogy azt tette, amit kértem: először megnyerte a versenyt, majd kiválasztotta a teniszütőt.

Vajon mi történt volna, ha azon a napon nem kísérem el apámat a Bårsta bajnokságra? A sors keze, vagy valami magasabb rendű hatalom miatt esett a választásom a teniszütőre? Az ilyen jellegű kérdésekre nincs válasz, az azonban tény, hogy azon a napon kerültem komolyan kapcsolatba a tenisszel. Akkor foghattam életemben először teniszütőt a kezembe. Előtte csak tágra nyílt szemmel bámultam a Badparkenben teniszező gyerekeket.

Az ütő, amit apa nyert, túl nehéz volt nekem, így kénytelen voltam két kézre fogni mind a tenyeres, mind a fonák ütéseimnél. Elmondhatjuk, hogy emiatt már korán kialakult egy speciális játékstílusom.

Később az edzőim próbáltak rávenni, hogy engedjem el a bal kezemmel az ütőt, és fogjam helyesen, de valójában nem törődtem azzal, amit mondanak. Csak játszottam, ahogy jólesett. Ez végül egy kétkezes fonákot és egy kétkezes tenyeres fogást eredményezett, noha a kétkezes tenyerest, igaz, vonakodva, de később magamtól hagytam el. Persze ez sokkal később történt, akkor, amikor Percy Rosberg lett az első hivatásos edzőm. A kétkezes fonákról sosem szoktam le, és később több sportoló is átvette tőlem.

Már korán sokoldalú játékossá fejlődtem, és ez elsősorban talán annak köszönhető, hogy egyszerre teniszeztem és hokiztam, különösen télen. Akkor egy sportcsarnokban, kemény műanyag borítású pályán játszottunk, amelyre mindenféle sportnak a vonalai fel voltak festve. Ez a pálya hihetetlenül gyors. Nyáron viszont csak a badparkeni salakos pályák jöhettek számításba. Nem emlékszem, hogy lett volna bármilyen tenisziskola gyerekeknek, ennek ellenére ott lógtam reggeltől estig, hátha akar velem valaki játszani. Ez az örökös váltás a kinti és benti szezonok között azt eredményezte, hogy meg kellett tanulnom váltani a gyors és lassú pályák között, ami később, a profi karrierem során nagy előnyt jelentett.

Nap mint nap, ahogy hazaértem az iskolából, az előszobában már várt a teniszütőm vagy a korcsolyám. Amelyikre éppen szükségem volt, megragadtam, és már rohantam is a Badparkenbe. Nyáron a teniszpálya vonzott, télen pedig csak lerántottam az élvédőt a korcsolyámról, és már szeltem is a jeget. Ezenkívül a cserkészeknél még „farkaskölyök” is voltam, bár leginkább csak azért, hogy minél több jelvényt tűzhessek a zubbonyomra. Már ilyen fiatalon is versenylázban égtem.

Ha a teniszpályák szabadok voltak, a szerváimat tudtam gyakorolni. Ha tele voltak, akkor is ott lógtam, hogy nézzek másokat, és tanuljak tőlük.

Folyton ott ólálkodtam, suli előtt, után, a hétvégeken, és természetesen minden iskolai szünetben.

Gyakran akadt üresedés, ha valaki nem jött el. Többször is előfordult, hogy egy páros egyik tagja megbetegedett, és nem tudott eljönni a meccsre. Ilyenkor én be tudtam ugrani, hiszen amúgy is ott álltam, bevetésre készen. Felnéztem az ifi játékosokra, akik fantasztikusan teniszeztek, és erősen ütötték a labdát. Rengeteget tanultam tőlük, amikor be tudtam állni, bár az idősebbek nem biztos, hogy annyira élvezték, hogy velem kell teniszezniük, még akkor is, ha a koromhoz képest jól játszottam.

Amikor a tenisz egyre fontosabbá kezdett válni az életemben, a szüleim vásároltak egy kis üzletet a Torekällgatanon. Egy pici, régimódi szatócsbolt volt, ahol mindent is árultak. A tanítás után mindig különleges érzés töltött el, amikor bementem a boltba, és csak úgy elvihettem valami finomságot magamnak vagy egy barátomnak. Friss hal kivételével mindenféle élelmiszert lehetett ott kapni, és a bolt hamarosan a környék lakóinak találkozóhelyévé vált. Ugyanakkor rengeteg időt vett el a szüleimtől, ami miatt nem tudtak többé igazán kikapcsolódni. Az árut át kellett venni, a vevőket ki kellett szolgálni, sokáig kellett nyitva tartani, ezenkívül pedig mindig mindennek ragyognia kellett a tisztaságtól.

Ebben az időben tehát a mozgásterem a bolt, a suli, a Badparken és a sportcsarnok által övezett terület volt. A központban, vagyis a kiindulópontban a Torekällgatanon lévő bérház állt, ahonnan könnyen eljutottam mindenhová. Ott is találtam meg a legjobb edzőpartneremet, a házsorunk egyik garázskapuját.

Állandóan ott lógtam a garázskapunál, még ha rám sötétedett is, mert egy távolabbi utcai lámpa fénye elegendő világosságot nyújtott a játékhoz. Folyamatosan az ütéseimet gyakoroltam. Fonákot, tenyerest, a szomszédok rosszallása ellenére. A garázskapu közvetlen közelében lakók eleinte még panaszkodtak, de miután megígértem, hogy csak bizonyos időkben fogok játszani, megnyugodtak, és így minden megoldódott.

Sokat írtak már a garázskapumról, de nem mindenki tudja, hogy azokban az években a hokiért is pont ennyire megszállottan rajongtam. Ezért hát koronggal és hokiütővel is lőttem azt a híres kaput. Egyszer az az ötletem támadt, hogy megnézem, vajon hányszor tudom a pinceablak feletti házfalat a koronggal eltalálni. Néhányszor sikerült is, mígnem egyszer csak nagy csörömpölés támadt. Hát, az egyik ablaktábla betört. Saját pénzemből kellett kifizetnem, ami nagyon fájdalmasan érintett.

Ennél akkor már biztonságosabb volt teniszezni. Saját pontrendszert állítottam fel. Kijelöltem egy helyet a garázskapun, és sorozatban ötször el kellett találnom, különben a pontot az ellenfél kapta. Képzeletben a wimbledoni döntőt játszottam, vagy a Davis-kupa egyik sorsdöntő mérkőzését. Ott kint a sötétben, miközben az ütéseimet gyakoroltam, ezekről a versenyekről álmodoztam. Nemcsak a világ legjobb teniszezője akartam lenni, hanem minden idők legjobb teniszezője.

Tartalom

Előszó

1. rész – Egy családi incidens (1956–1974)

1. Hárman voltunk. Mindig

2. Szélesebb látókör

3. Labbe megjelenik

4. Nemzetközi porondon

5. Irány a csúcs

6. A párizsi győzelem

7. Költözés Monte-Carlóba

2. rész – Az aranyévek (1975–1978)

8. Egy narancssárga jégeralsó ereje

9. Győzelmi csók

10. A világ legjobbja

11. Egy ázott róka

12. A visszatérés

13. Tenisz és a rock and roll

3. rész – A nagy finálé (1979–1981)

14. A nyerőgép

15. Csúcs és pánik

16. Tűz és jég

17. A Wimbledon körüli hajcihő

18. Hagyj békén

4. rész – A védőangyal (1981–2000)

19. Ha vége, akkor vége

20. Az élet csupa szórakozás

21. A fiam és én

22. Vállalkozásaim

23. A démonok megjelenése

24. Milánói sötét évek

25. A visszatérés

26. A védőangyal

27. Egy elveszett évtized

5. rész – Játék, szett és meccs (2000–2025)

28. Igaz szerelem

29. Az esküvő

30. Ennél lejjebb már nem is lehetne

31. Családi élet

32. Két nyerőgép újra találkozik

33. Családi titkok

34. Végre

35. Szívdobbanások

Epilógus

Köszönöm…

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Tomka Eszter

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Playfair – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License