Borítószöveg

A kriminológiát oktató Kate Marshall a nyári szünetben a fiával, Jake-kel búvárkodás közben egy tizenéves fiú holttestére bukkan a Shadow Sands-i víztározóban. A helyi rendőrség hamar lezárja az ügyet, de ez a hajdani nyomozót nem nyugtatja meg. Amikor Kate a bűnjelekre támaszkodva nyomozásba kezd, hamarosan hátborzongató következtetésre jut.

Az áldozat csak a legutolsó a rejtélyes halálesetek és eltűnések hosszú sorában, amely a lápvidékhez köthető. Az a szóbeszéd járja, hogy egy vérszomjas fantom lesi áldozatait a partvidék felől gomolyogva közeledő ködben. Amikor a városi legendákat kutató professzor nyom nélkül eltűnik, Kate és asszisztense, Tristan Harper kénytelen gyorsan cselekedni, ha a munkatársukat élve akarják megtalálni.

Ám nem csupán a titokzatos sorozatgyilkos jár mindig egy lépéssel Kate és Tristan előtt, valaki más is halálosan biztosra akar menni, hogy Shadow Sands titkai örökre rejtve maradjanak...

A Nine Elms réme lapjain megismert Kate Marshall, Robert Bryndza legújabb krimisorozatának nyomozója a folytatásban is egy vérfagyasztó és döbbenetes esetben vizsgálódik.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Bryndza: Darkness Falls – A Kate Marshall Thriller 3.

Thomas & Mercer, Seattle, USA, 2021

Fordította Weisz Böbe

Copyright © 2021 by Raven Street Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © 2022 Weisz Böbe

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Sean Garrehy – LBBG

Borítófotók © Mark Owen / Arcangel;
James Osmond / Arcangel; Peter Greenway / Arcangel;
Mark Owen / Trevillion Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Szerkesztette Lamos Angelika

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978-963-604-023-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a nyilvánvalóan közismerteken kívül a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel  helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

May mamának

PROLÓGUS

2002. SZEPTEMBER 7., SZOMBAT

Joanna Duncan kilépett az irodaépületből a szakadó esőbe, és a nyakát behúzva átszaladt a túlsó oldalra. Az eső jó, gondolta a férfi, aki a közelben egy autóból figyelte. A járókelők lehajtott fejjel, esernyő alá bújva szinte semmit sem látnak.

Joanna szapora léptekkel a régi Deansgate parkolóház felé indult. Alacsony nő volt, vállig érő hullámos, szőke hajjal és erős, éles vonásokkal. Kellemes jelenség volt a fekete kabátban és a bőr cowboycsizmában. A férfi megvárta, míg a busz elhaladt, majd kikanyarodott a parkolóhelyről. A busz felcsapta az úttestről a koszos vizet, és hiába járt az ablaktörlő, a férfi pár pillanatra szem elől vesztette Joannát. A nő már a buszmegállónál várakozók mellett sietett el.

Délután háromnegyed hat körül kezdett csökkenni a nyüzsgés, az üzletek záráshoz készülődtek, az emberek hazafelé igyekeztek. A busz beért a megállóba, és kinyitotta az ajtókat. Joanna ekkor eltűnt mögötte. A férfi beletaposott a gázba, a buszt használva fedezékként.

A parkolóház szürke betonépületét hamarosan lebontják, és Joannán kívül szinte már senki sem tartotta ott az autóját. Közel volt a munkahelyéhez, és Joanna makacs nőszemély. Ennek köszönhető, hogy a terv megvalósulhat.

Amikor a férfi bekanyarodott a parkolóház bejáratán, visszapillantva még látta, hogy Joanna épp akkor lép ki a busz takarásából. A rámpa ide-oda kanyargott, egyre magasabbra, és a férfi szinte euforikus hangulatban érkezett meg a harmadik szintre, ahol egyedül Joanna kék Ford Sierrája állt az egyik üres sor közepén. A parkolóházban nem volt világítás, csupán az egyenletes közönként sorakozó betonnyílásokon jutott be némi természetes fény. Az eső be-becsapott az épületbe, és feláztatta a töredezett betont.

A liftaknától és a lépcsőháztól balra parkolt le. A lift már ezer éve nem működött, ezért Joanna kénytelen a lépcsőn felmenni. A férfi leállította a motort, kiszállt az autóból, és a főutcára néző egyik nyíláshoz ment. Látta az úttesten átkelő és a parkoló bejárata felé siető Joannát. Visszament az autóhoz, és kinyitotta a csomagtartót. Kivett egy fekete, vastag műanyag szemeteszsákot.

Joanna valószínűleg kettesével szedte a lépcsőket, mert a férfi épp a zsákot hajtogatta ki, amikor meghallotta a lépteit. Nem örült, hogy kapkodnia kell. Gyorsan behúzódott a lépcsőajtó mellé. Amint Joanna felbukkant, a férfi mögé lépett, ráhúzta a zsákot a fejére, hátrarántotta, és összehúzta a nyakán a zsineget.

Joanna felsikoltott, megtántorodott, és elejtette a táskáját. A férfi még szorosabbra húzta a zsineget. A műanyag rásimult Joanna koponyájára, és a légzése ütemére rá-rátapadt a szájára és az orrára, ahogy a nő levegő után kapkodott.

A férfi egyre szorosabbra húzta a zsinórt.

Hűvös szél fújt be az ablakokon, és vízpermettel hintette be őket. Joanna kapálózott, próbálta letépni a fejéről a zsákot. A férfi magasabb volt ugyan, de minden erejére szüksége volt, hogy ne veszítse el az egyensúlyát.

Mindig elcsodálkozott azon, milyen hosszú ideig tart, mire megfullad valaki. Elképesztő az életösztön. Joanna most támadásba lendült. Kétszer belekönyökölt támadója bordájába, aki időben reagált, és elkapta az ágyéka felé lendülő öklöt.

A férfi már izzadt azt erőfeszítéstől, ahogy fél kézzel tartotta a zsákot. Előrenyúlt, átfogta Joanna torkát, felemelte a törékeny testet.

A lány rúgkapált, és rémisztő hang tört fel a torkából. Még párszor megrándult a teste, majd nem mozdult többé. Csak lógott ernyedten, és a férfi a következő pillanatban undorodva elengedte. A test tompán puffant a földön.

A férfiról csurgott a veríték, és zihálva kapkodott levegő után. Köhögött, és a hang visszhangot vert az üres csarnokban. Ekkor megérezte a terjengő vizelet- és dohszagot, majd megcsapta egy hideg légáramlat. Körülnézett. Letérdelt, csomóra kötötte a szemeteszsákot Joanna tarkóján, és bevonszolta az autója és a lift külső fala közé. Ismét kinyitotta a csomagtartót, felnyalábolta az ernyedt testet, és óvatosan betette a csomagtartóba, letakarta egy pléddel, és visszacsukta rá a fedelet. Hirtelen páni félelem vett erőt rajta, amikor észrevette, hogy a lány táskája a lépcsőnél maradt. Felkapta, és az autó takarásában megnézte, mi van benne. A laptop és a jegyzetfüzet mellett ott lapult a mobiltelefonja is. Átfutotta a híváslistát és az sms-eket, aztán kikapcsolta a készüléket, majd alaposan letörölgette egy ronggyal. Odasietett Joanna autójához, és behajította alá a mobilt.

Ezután elemlámpával alaposan szemügyre vette a padlót, ahol végighúzta a holttestet, hátha elhagyott valamit, de semmit sem talált.

Beszállt az autóba, pár percig csak ült, és maga elé bámult.

Most mi lesz? El kell tüntetni Joannát. A hullát. A számítógépet. Minden DNS-nyomnak el kell tűnnie.

Támadt egy ötlete. Merész és kockázatos, de ha beválik…

Ráadta a gyújtást, és elhajtott.

1

TIZENHÁROM ÉVVEL KÉSŐBB

2015. május 5., kedd

– Mennyibe kerülne a javítása? – kérdezte Kate Marshall.

Az idős ezermestert, Dereket figyelte, aki csigalassúsággal méricskélte a törött ablakkeretet. Egy 1950-es Airstream alumínium lakókocsi mellett álltak, és a délelőtti napsütés megcsillant a jármű íves tetején. Kate hunyorgott, és a hajáról az orrára csúsztatta a napszemüvegét.

– Lekerekített üvegablakokról beszélünk – morogta Derek erős cornwalli akcentussal, és mérőszalagjával megkocogtatta a keretet. – Drága mulatság ám az ilyesmi javítása!

– Mennyire drága?

A férfi hallgatott. Alaposan megrágta a választ.

– Ötszáz – mondta aztán.

– Hogyan? Myrának kétszáz fontért cserélt ki egy ilyen ablakot – hördült fel Kate.

– Sok gondja volt szegénynek, a rák meg minden. Meg ez a lekerekített vacak az üvegezőnek is sok fejfájást okoz. Aztán a kilincs benne van az üvegben…

Myra tíz éven át volt Kate legjobb és, mondhatni, egyetlen igazi barátnője. A másfél évvel korábban, hirtelen bekövetkezett halála nagyon megrázta.

– Nagyra értékelem, hogy segített Myrának, de ötszáz font túl sok. Majd keresek valaki mást.

Derek megint ide-oda tologatta a műfogsorát a nyelvével. Kate levette a napszemüvegét, és keményen a férfi szemébe nézett.

– Egy hét, mire a szaki belevágja az üveget, én meg beteszem, akkor legyen kettőszázötven.

– Köszönöm.

Derek felemelte a szerszámosládáját. Elindultak lefelé a lejtőn a kempingből az út felé. Nyolc, egymástól diszkrét távolságban elhelyezett, különböző stílusú lakókocsiból állt a flotta, volt köztük modern fehér UPVC és egy vándorcigányoktól szerzett ősöreg, megfakult piros és zöld színben pompázó darab is. Ezeket a lakókocsikat bérelhették ki a hétvégenként és nyaranta túrázni vagy szörfözni érkező vendégek. Mindegyikben két hálófülke és egy apró konyha volt, az újabbakban már fürdőszoba is. A kemping a diákszállók színvonalát súrolta, de különös népszerűségnek örvendett a szörfösök között, mert olcsó szállást jelentett, ráadásul a devoni és cornwalli régió egyik legjobb partszakasza várta őket mindössze pár perc sétára.

Egy hét, és kezdődik az előszezon, és végre igazán tavaszias volt az időjárás. A környező fákon már zöldelltek a levelek, az ég kéken ragyogott.

Amikor leértek a rövid betonlépcsőn az út szélére, Kate a férfi felé nyújtotta a karját, hogy segítsen neki, Derek azonban rá sem hederített, inkább fájdalomtól meg-megránduló arccal baktatott tovább a közelben parkoló autója felé. Odaérve kinyitotta a csomagtartót, beemelte a nehéz szerszámosládát, majd vizenyős kék szemét Kate-re emelte.

– Fogadjunk, hogy a szívéhez kapott, amikor megtudta, hogy Myra magára hagyta a házát meg a vállalkozását is.

– No igen.

– A fiának meg nesze semmi, fogd meg jól… – csóválta a fejét Derek. – Tudom, hogy nem voltak jóban, de én amondó vagyok, a vér nem válik vízzé.

Kate-et igencsak meglepte, amikor Myra mindenét rá hagyta. Myra fia és menye persze felháborodott, amit rosszindulatú pletykák és gonosz megjegyzések követtek.

– Megadtam a számom, szóljon, amikor megvan az üveg – mondta Kate. Elege volt már ebből a parttalan beszélgetésből.

Dereket mintha bosszantotta volna, hogy Kate nem avatja be a részletekbe. Kurtán biccentett, beült az autójába, és sűrű fekete füstöt hagyva maga után elhajtott.

Kate köhécselt, a szemét marta a füst. Egy darabig a távolodó autót figyelte, majd meghallotta a mobiltelefonja csörgését. Átszaladt az úton az alacsony, kocka alakú épülethez. A földszinti szörf- és kempingbolt még nem nyitott ki a hosszú téli szünet után. Kate felment a ház külső falára szerelt lépcsőn az emeletre, és belépett a parányi lakásba, ahol a közelmúltig Myra lakott, de most irodaként szolgált.

Az épület hátsó felén lévő ablakokból a tengerpartra nyílt kilátás. Apály volt. Jobbra éles sziklák szegélyezték az öblöt, azon túl terült el Ashdean, az egyetemváros, amelyet tisztán lehetett látni ezen a napfényes délelőttön. A telefon épp akkor hallgatott el, amikor Kate odaért az íróasztalhoz.

A nem fogadott hívás egy ismeretlen körzetszámú vezetékes telefonról érkezett. Kate épp visszahívta volna, amikor értesítést kapott, hogy hangüzenete jött. Egy idősebb, cornwalli akcentussal beszélő nő szólalt meg, idegességtől akadozva formálta a szavakat.

– Jó regg… napot! A neten találtam a számát… Láttam, hogy nemrég indult a magánnyomozó-irodája… Bev Ellis vagyok… A lányom, Joanna Duncan miatt hívom. Újságíró volt, de már majdnem tizenhárom éve eltűnt… Egyszerűn köddé vált. A rendőrség nem tudta kideríteni, mi lett vele, de igenis eltűnt! Nem megszökött vagy ilyesmi… Sikeres volt. Magánnyomozót akarok fogadni, aki kideríti, mi történt vele. Mi történt a holttestével… – Megbicsaklott a hangja. Mély lélegzetet vett, nyelt egy nagyot, majd elgyötörten hozzátette: – Kérem, hívjon vissza!

Kate újra meghallgatta az üzenetet. A nő hangjából sejteni lehetett, hogy nagyon nehezen szánta rá magát a telefonálásra. Kate felnyitotta a laptopját, hogy rákeressen erre az ügyre, de elbizonytalanodott. Inkább azonnal vissza kellene hívnia ezt a nőt. Két jóval régebb óta működő nyomozóiroda is volt Exeterhez közel, pofás weboldallal meg igazi irodával, ám ez a nő mégis őt választotta.

Bev hangja még mindig remegett, amikor beleszólt a telefonba. Kate elnézést kért, hogy nem fogadta a hívását, majd részvétét fejezte ki a lánya elvesztése miatt.

– Köszönöm – szipogta Bev.

– A környéken lakik? – kérdezte Kate, miután a Google-ön mégis rákeresett Joanna Duncan eltűnésére.

– Salcombe-ban. Exetertől úgy egyórányira.

– Salcombe nagyon szép hely – mondta Kate, és átfutotta a képernyőn megjelenő keresési eredményeket. Két cikket talált a West Country News oldalán még 2002 szeptemberéből.

Egy helyi újságíró, Joanna Duncan édesanyja kéri, hogy jelentkezzen, aki információval szolgálhat az exeteri városközpontban vagy környékén eltűnt lányáról.

Hová tűnhetett Jo?

A telefonja a deansgate-i parkolóházban hagyott autó alól került elő.

A Sun is írt az esetről – Nyoma veszett a West Country News újságírójának címmel.

– A páromnál, Billnél lakom – tette hozzá Bev. – Évek óta együtt vagyunk, de csak nemrég költöztem hozzá. Eddig a Moor Side lakótelepen laktam Exeter külvárosában… Szociális bérlakások. Az egész más világ.

Egy újabb, 2002. december elsejei keltezésű szalagcím ragadta meg Kate figyelmét, amely közölte, hogy Joanna már közel három hónapja tűnt el.

Szinte az összes cikk ugyanazt a fotót hozta le: Joanna Duncan a tengerparton áll a tiszta kék ég alatt a csillogó, fehér homokon. A szeme is égszínkék, a járomcsontja magas, az orra erős, a foga kissé előreálló. A bal füle mögé vörös szegfű volt tűzve, a kezében pedig egy félbevágott kókuszdiót tartott, amelyből pici papírernyőcske kandikált ki.

– Mit is mondott, Joanna újságíró volt? – kérdezte Kate.

– Igen. A West Country Newsnál dolgozott. Sokat utazott. Londonba akart költözni, az egyik nagy bulvárlap szerződtette volna. Imádta a munkáját. Nem sokkal korábban ment férjhez. Jo és a férje, Fred már a családalapításon gondolkodtak… 2002. szeptember hetedikén, szombaton tűnt el. Bent volt Exeterben a munkahelyén, ahonnan fél hat körül jött el. Az egyik munkatársa látta is elmenni. Csak pár száz méter sétára volt a szerkesztőségtől a parkolóház, de… történt valami. A lányom egyszerűen nyom nélkül eltűnt… Az autóját megtaláltuk a parkolóházban, a telefonja ott volt alatta. A rendőrség semmit sem tudott kideríteni. Nem volt gyanúsított. Az utóbbi tizenhárom évben a jó ég tudja, mit vacakoltak, de pár hónapja felhívtak, és közölték, hogy lezárták az ügyet. Már nem fogják keresni a lányomat. De nekem tudnom kell, mi történt vele! Tudom, hogy nagy valószínűséggel halott, de meg akarom találni, hogy megadjam neki a végtisztességet. Láttam egy évekkel ezelőtti National Geographicban egy cikket magáról, hogy megtalálta annak a fiatal nőnek a holttestét, aki húsz évvel korábban tűnt el… Aztán a guglin megkerestem, és láttam, hogy nemrég magánnyomozó-irodát nyitott. Ugye?

– Igen.

– Fontos, hogy maga nő. Éveken át férfi rendőrökkel volt dolgom, akik csak lekezelően kioktattak – mondta Bev védekezőn megemelkedő hangon. – Találkozhatnánk? Elmehetek az irodájába, ha gondolja.

Kate körbenézett az „irodájában”. Korábban a helyiség Myra nappalija volt. Még mindig a hetvenes évekből származó, már igencsak kopott szőnyegen jártak, és egy kinyitott ebédlőasztalt neveztek ki íróasztalnak. A falak mentén vécéfertőtlenítős flakonok és négyes csomagolású papírtörlők sorakoztak, várva, hogy felhasználják a kempingben. A falon egy jókora mágnestábla árválkodott a felső szélén AKTÍV ÜGYEK felirattal, de egyetlen cetli sem volt rajta. Nem akadt munkájuk a legutóbbi ügy lezárása óta, amikor is egy fiatalember hátterének kellett utánanézni a jövendőbeli munkaadó kérésére. Amikor Myra Kate-re hagyta az ingatlant, azt a feltételt szabta, hogy most már tényleg hagyja ott az egyetemi állását, és váltsa valóra régóta dédelgetett álmát, azaz nyisson nyomozóirodát. Már kilenc hónapja működtek, de meglehetősen nehéznek bizonyult, hogy az irodából nyereséges vállalkozást faragjanak.

– Mi lenne, ha mi látogatnánk meg a munkatársammal, Tristannal? – kérdezte Kate.

Tristan Harper volt Kate társa és jobbkeze az irodában, csak épp aznap a másik munkahelyén tartózkodott. Hetente három napot az Ashdeani Egyetemen dolgozott kutatási asszisztensként. Korábban, amikor Kate még kriminalisztikát oktatott, Tristan a kutatási asszisztense volt, de a nyomozóiroda megnyitása óta Kate otthagyta az oktatói állását, Tristan pedig már csak részmunkaidőt vállalt az egyetemen.

– Igen, róla is olvastam a NatGeo-cikkben… Nézze, holnap ráérek. De, gondolom, tele vannak munkával.

– Hadd beszéljek Tristannal! Megnézzük a naptárunkat, és hamarosan visszahívom – felelte Kate.

Elköszöntek, és Kate a torkában dobogó szívvel letette a telefont.

2

Nagyjából akkor, amikor Kate befejezte a hívást, Tristan Harper a nővére parányi, üvegfalú irodájában ült a Barclays Bankban, Ashdean főutcáján.

– Rendben, akkor essünk túl rajta! – sóhajtott Tristan, és az asztalon a nővére felé csúsztatta a műanyag irattartót. Görcsbe rándult a gyomra.

– Ezt hogy érted?

– Kivallatsz a pénzügyeimről.

– Akkor is ezt vetted volna fel, ha egy vadidegennel kellene megbeszélned az új jelzálogigénylésedet? – kérdezte Sarah. Kinyitotta a dossziét, majd az öccsére nézett.

– Ebben szoktam dolgozni – felelte Tristan. Fehér V nyakú pólót, farmert és sportcipőt viselt.

– Kissé laza egy banki megbeszéléshez – jegyezte meg Sarah megigazítva szürke blézerét és kék blúzát. A huszonkilenc éves Sarah három évvel volt idősebb Tristannál, de időnként úgy hatott, mintha legalább húsz év lett volna közöttük.

– Amikor megérkeztem, nem sok mellényes-öltönyös fazont láttam, aki épp készpénzes átutalást intézne… És a sportcipőm limitált kiadású Adidas.

– És mennyibe került?

– Elég sokba. De ez befektetés. Hát nem szép? – kérdezte vigyorogva Tristan.

Sarah égnek emelte a szemét.

– De, nagyon menő.

Tristan magas volt, vállas és izmos. Az alkarját és bicepszét tetoválások borították, a pólója nyakkivágásából kilátszott a mellkasára varrt sas feje. A két testvér meglehetősen hasonlított egymásra, főleg kedves barna szemük mutatta a közeli rokonságot. Tristan sötét, hullámos haja már a válláig ért, és kissé kócos volt, míg Sarah minden reggel hajvasalóval zabolázta meg a fürtjeit, és szoros copfba fonta.

Valaki bezörgetett az üvegajtón, és egy alacsony, öltönyös-nyakkendős, kopaszodó férfi lépett be az irodába.

– Már elkezdtétek a vallatást? – kérdezte a férfi. – Sara még egy lámpát is akart tenni az asztalára, hogy a szemedbe világíthasson vele!

Gary volt az, Sarah férje és a bankfiók igazgatóhelyettese. Tristan felállt, és megölelte a sógorát.

– Gary! Ne beszélj hülyeségeket! – szólt rá Sarah, de ő is mosolygott. – Csak azokat a kérdéseket teszem fel, amelyeket más igénylőnek is feltennék.

– Nézd már, milyen hosszú a hajad! Bárcsak az enyém is így nőne! – nevetett Gary, és megpaskolta a kopasz foltot a fején.

– Jobban szeretem, ha rövid a haja – jegyezte meg Sarah.

– Egy kávét, Tris?

– Igen, köszönöm.

– Nekem is jólesne egy fekete. Kösz, Gary – mondta Sarah.

A férfi kiment, Sarah pedig kézbe vette az igénylést, átfutotta, megfordította a lapot, majd felsóhajtott.

– Mi az? – kérdezte Tristan.

– Látom, milyen szánalmas a kereseted most, hogy csak részmunkaidőben dolgozol az egyetemen – csóválta a fejét Sarah.

– Ott a szerződésem a nyomozóirodával meg az új albérlőmmel – jegyezte meg Tristan az irattartóra pillantva.

Sarah belenézett a dossziéba, kihúzta a két dokumentumot, és összevont szemöldökkel tanulmányozta.

– Kate mennyi munkát tud biztosítani neked?

Tristannak feltűnt, hogy a nővére megnyomta Kate nevét, mint mindig, amikor olyan nőkről beszélt, akiket nem szívelt.

– Partner vagyok, befektettem az irodába – dünnyögte Tristan. – A munka mennyiségétől függetlenül mindketten kapunk bért. Benne van a szerződésben.

– Van egyáltalán jelenleg megbízása az irodának? – pillantott fel Sarah.

– Nincs – felelte Tristan tétovázva.

Sarah elhúzta a száját, és tovább olvasta az iratokat. Tristan szívesen elmagyarázta volna, de aztán letett róla. Nem akart további vitát. Kate-tel tavaly szeptemberben indították be az irodát, és azóta mindössze négy ügyfelük volt. Két nő azzal bízta meg őket, hogy gyűjtsenek bizonyítékot férjük hűtlenségére. Egy exeteri irodaszergyártó tulaja azt kérte tőlük, hogy derítsék ki, tényleg az egyik alkalmazott lopja-e a termékeiket. Mint kiderült, a nő rendszeresen feketén adta tovább a lopott árut. Legutóbb pedig egy helyi üzletasszony kérésére alaposan utána kellett nézni egy fiatalember hátterének, akit fel akart venni.

Gary jelent meg az ajtó túloldalán egy tálcával, rajta műanyag kávéspoharakkal, és a könyökével próbálta lenyomni a kilincset. Tristan felpattant, hogy ajtót nyisson neki.

– A nyomozóirodás bevétel nem rendszeres, és még nem adtál be adóbevallást – jegyezte meg Sarah két ujja közé csippentve a Kate Marshall Nyomozóiroda szerződését, mintha valami koszos alsógatya volna.

Gary letette a tálcát az asztalra.

– Az irodának a kempingből is van bevétele – mondta Tristan.

– Szóval, amikor kevés a nyomoznivaló, Kate ágyneműt cserél és vécét pucol?

– Együtt kezdtük el a vállalkozást, Sarah. Időbe telik, míg beindul. Kate fia, Jake is rövidesen jön, amint megkezdődik az egyetemen a szünet. Nyáron ő is segít majd a kemping működtetésében.

Sarah ismét a fejét csóválta. Mindig is ellenséges érzelmekkel viseltetett Kate iránt, de amióta az öccse csak részmunkaidőben dolgozott az egyetemen, mert a nyomozóiroda munkájában is aktívan részt vett, Sarah ellenszenve csak nőtt. Ő úgy látta, hogy Kate megfosztotta Tristant egy biztos állástól. Tristan örült volna, ha a nővére elfogadja, hogy Kate a barátja és üzlettársa egy személyben. Kate okos, és soha egy rossz szót sem mondott Sarah-ról, aki ezzel szemben előszeretettel tett gonosz megjegyzéseket Kate-re, és sorolta a hibáit. Tristan felfogta, hogy a nővére csak védeni akarja. Még kicsik voltak, amikor az apjuk lelépett, és Sarah mindössze tizennyolc éves volt, amikor az anyjuk meghalt. A nővére egyik napról a másikra lett kenyérkereső és szülő tizenöt éves öccse életében.

– Már van egy albérlője. Nem igaz, Tris? – próbálta oldani a feszültséget Gary. – Az szép kis extra bevétel.

– Igen. Ott van a bérleti szerződés is – mutatta Tristan.

– Hogy jössz ki a jetivel? – kérdezte Gary.

Tristan elmosolyodott. Az új lakótársa, Glenn testét sűrű, sötét szőrzet borította, ráadásként bozontos szakállt viselt.

– Jó fej. Nem rendetlen. Többnyire a szobájában van. Nem valami beszédes – felelte Tristan.

– Akkor nem az eseted?

– Nem. Jobban szeretem, ha a pasinak két szemöldöke van, nem egy.

Gary felnevetett. Sarah rosszallóan nézett fel rájuk a papírokból.

– Gary, most, hogy otthagyta a teljes munkaidős állását az egyetemen, nehezen tudjuk jóváhagyatni a jelzálog új összegét az alapján, amennyit keres…

Gary megkerülte az asztalt, és finoman megérintette a felesége vállát.

– Hadd nézzem! Mindent meg lehet oldani, csak egy kis Gary-varázslat kell hozzá – mosolygott.

Sarah felállt, átadta a helyét a férfinak, aki vadul kattintgatni kezdett a számítógépen.

– Szerencséd, hogy a sógorod az igazgatóhelyettes – jegyezte meg Sarah.

Tristan zsebében megcsörrent a telefon, elővette, és Kate nevét látta a kijelzőn.

– Ki az, Tris? Ez most fontosabb!

– Kate hív. Gyors leszek – felelte Tristan, majd felállt, és kiment az irodából.

Még hallotta, ahogy Sarah azt mondja:

– Kate-nek könnyű. Az ő házát nem terheli jelzálog.

– Szia – köszönt Tristan, amint fogadta a hívást. – Várj egy pillanatot. Épp a bankban vagyok.

Eloldalazott a pénztárnál várakozók mellett, majd átvágott az előtéren, és kilépett az utcára.

– Minden rendben ment? – kérdezte Kate.

– Sarah és Gary épp most beszéli meg.

– Hívjalak később?

– Nem. Kijöttem az irodából.

Kate izgatottan elmesélte, mit mondott Bev Ellis a telefonban.

– Lehet, hogy ez egy nagy horderejű, lezáratlan ügy? – kérdezte Tristan.

– Igen. De elég bonyolultnak tűnik. Joanna Duncan eltűnését még a Crimewatchban is feldolgozták, és a rendőrség tizenhárom év alatt alig talált valamit.

– Szerinted ez a nő megengedhet magának egy hosszabb nyomozást?

– Nem tudom. Próbáltam utánanézni a neten. Annak idején a sajtó eléggé rászállt arra, hogy Bev egyedülálló, alacsony jövedelmű anya.

– Értem.

– De az a sajtó, és tudod, mennyire el szokták torzítani a dolgokat. A nő nemrég költözött Salcombe-ba a pasijához, akivel már régóta tart a kapcsolata. A címük alapján milliomosok között laknak. Szeretném holnap felkeresni őket, ha neked is belefér.

– Bele, simán.

Amikor Tristan kinyomta a hívást, hirtelen megtelt energiával. Sarah épp akkor lépett ki az épületből, amikor Tristan megfordult, hogy visszamenjen.

– Jobb, ha tudod, hogy jössz egy sörrel Garynek – mondta Sarah összefonva a karját. – Jóváhagyatta a kérelmedet, ráadásul öt évre, sokkal jobb fix kamattal. Havonta plusz nyolcvan font marad így a zsebedben.

– Ó, ez szuper! – kiáltotta Tristan, és megkönnyebbülten megölelte a nővérét. – Köszönöm!

– Kate mit akart?

– Lenne egy új ügy. Eltűnt személy. Holnap találkozunk az ügyféllel.

Sarah bólintott, és elmosolyodott.

– Örülök. Tudod, Tris, nem szívesen piszkállak. Csak azt akarom, hogy minden rendben legyen veled. Megígértem anyunak, hogy vigyázni fogok rád. És amikor megvettem azt a lakást, az volt az első alkalom, hogy a családunkban valakinek ingatlana lett. Mindent meg kell tenned, hogy tovább tudd fizetni a jelzálogot.

– Tudom, és fizetni fogom.

– Egyszer, amint kifizetted az utolsó részletet, a tiéd lesz, és többé nem lesz gondod.

– Vagy megismerkedem egy helyes milliomossal, aki levesz a lábamról – vigyorgott Tristan.

Sarah körbenézett, és szemügyre vette az elgyötört arcú, rosszul öltözött helyieket.

– Láttál már egyetlen milliomost is Ashdeanben?

– Exeter nincs olyan messze…

Sarah égnek emelte a szemét, majd felnevetett.

– Hol találkoztok ezzel az új ügyféllel?

– Salcombe-ban. Egy nagy házban lakik, ami az öbölre néz.

– Hát jó. Csak arra figyeljetek, hogy ne oldjátok meg túl hamar azt az ügyet, ha óradíjat fizet.

3

Kate aznap éjjel rosszul aludt. Nyomasztotta az előttük álló találkozó. Vajon Bev Ellis más magánnyomozókat is megkeresett? Pontosan mennyit tudott meg Kate-ről a neten? Minden nyilvánosan elérhető. Egyetlen kattintás az egérrel, és a Google már ontja is a sokatmondó találatokat.

Ide-oda forgolódott az ágyban, nem hagyták nyugodni a régi kudarcai. Huszonévesen rendőrként dolgozott Londonban, amikor rájött, hogy a munkatársa, egyben felettese, Peter Conway négy fiatal nőt erőszakolt és gyilkolt meg a tágabb londoni körzetben. A helyzetét tovább bonyolította, hogy nem sokkal korábban futó kapcsolata volt Peterrel, és már a közös gyereküket hordta a szíve alatt, amikor leleplezte a férfit. A bulvárlapok hónapokon át csámcsogtak az ügyön, durván beleavatkozva a magánéletébe, és az egyre dagadó botrány Kate rendőri karrierjébe került. Kate az ivásba menekült, aminek az lett a következménye, hogy a szülei kaptak gyámsági jogot az akkor már hatéves Jake felett.

Kate borzalmas, rehabilitációval és folyamatos médiacirkusszal teli két év után a déli partvidékre költözött, hogy új életet kezdjen, és az utóbbi tíz évben az Ashdeani Egyetemen oktatott kriminalisztikát.

Ebben az időszakban Myra volt a támasza. Az Anonim Alkoholistáknál ő volt a mentora, és lassan barátok lettek. Kate most úgy érezte, tartozik magának és Myrának is annyival, hogy a nyomozóirodát sikerre viszi.

Kate végül hajnali ötkor feladta a meddő küzdelmet, felkelt, és inkább a szokásos kora reggeli úszás mellett döntött. A hűs víz mindig megnyugtatta, csak a sirályok vijjogása jutott el hozzá. Aznap hajnalhasadtakor az ég kék, rózsaszín és arany színekben izzott.

Kate a háza előtt várta Tristant, aki a kék Mini Cooperjával érkezett.

– Jó reggelt! Hoztam neked kávét – mosolygott Tristan magasba tartva egy Starbucks-poharat, amint Kate kinyitotta az utasoldali ajtót, hogy beüljön.

– Isteni! Dupla adag? – kérdezte, miután átvette a forró poharat, amely kellemesen melengette az úszástól kihűlt ujjait.

– Tripla! Nem aludtam valami jól. És te?

Társa sötétkék öltönyt viselt, fehér ingét nem gombolta be a nyakán. Igazán jól festett ebben a szerelésben. Kate is nagy gonddal választotta ki, mit viseljen aznap. Végül a jól bevált sötét farmer, fehér blúz, elegáns királykék gyapjúblézer hármas lett a befutó.

Kate belekortyolt a kávéba, és várta, hogy hatni kezdjen a koffein.

– Én is elég vacakul aludtam – felelte.

– Ideges vagyok – ismerte be Tristan, ahogy kikanyarodtak az utcából. – Még mindig zöldfülű újoncnak érzem magam.

– Ne idegeskedj! Bev Ellis mindenáron ki akarja deríteni, mi történt a lányával, és mi vagyunk azok, akik képesek megtalálni. Igaz?

Tristan bólintott.

– Igen.

– Gondolj rá így, akkor nem leszel ideges – javasolta Kate. Ő is ezt mondogatta magának úszás közben, és akkor is, amikor a találkozóra készülődött. Már majdnem sikerült is elhinnie.

– Rákerestél Joanna Duncanre a neten? – kérdezte Tristan. – Senkinek még a leghalványabb segédfogalma sincs, mi történt vele. Eltűnt egy parkolóházból Exeter forgalmas főutcáján, szombat délután. Van benne valami hátborzongató. Mintha elnyelte volna a föld.

– Amikor végigolvastam az eltűnéséről szóló cikkeket, találtam pár érdekes dolgot a karrierjéről. Oknyomozó újságíróként dolgozott. Nem sokkal korábban írt egy expozét Noah Huntley-ról, a helyi parlamenti képviselőről. A pasas önkormányzati szerződésekért cserében kenőpénzt fogadott el. Az országos bulvárlapok mind ráharaptak a hírre, a vége időközi választás lett, és a pasas elveszítette a mandátumát.

– Mikor volt ez? – kérdezte Tristan.

– Hat hónappal Joanna eltűnése előtt, 2002 márciusában. Jó lenne Bevtől megtudni, milyen egyéb témákon dolgozott akkoriban a lánya.

A levegő csakhamar felmelegedett, és ebben az évben most először nem kellett bekapcsolniuk a fűtést az autóban. Exeterig pár kilométeren át a part mentén haladtak, ahol lélegzetelállító látvány tárult eléjük. Szinte kaliforniainak hatott a táj az ország többi részéhez képest. Kate mindig is örömét lelte benne. Hamarosan letértek a part menti útról a sztrádára, majd egy óra elteltével, amint elérték a salcombe-i öblöt, ismét megjelent előttük a csillámló víz. Ahogy az út a tengerparton kanyargott, úgy lettek a házak is egyre grandiózusabbak. Halászhajók és jachtok ringatóztak a vízen, amely üveglapként tükrözte vissza a napot és a kéklő égboltot.

Tristan GPS-e jelezte, hogy jobbra kell fordulniuk. Keskeny magánúton mentek tovább. A fák egyre ritkultak. Egyszer csak elértek egy magas, fehér falhoz. Tristan megállt a kapunál, és megnyomta a kaputelefon gombját.

– Mit is mondott Bev, mivel foglalkozik Bill? – kérdezte Tristan.

– Nem tudom. Valami jövedelmező biznisze van, gondolom…

– Szeret elvonulni, az biztos. Nézd azokat a hatalmas fákat! – mutatott Tristan a fal mögött magasodó, óriási fenyőfák sorára.

A kaputelefon recsegve megszólalt.

– Jó napot! Látom magukat. Máris nyitom – hallatszott Bev hangja.

A kapu nesztelenül jobbra csúszott. Kate felnézett, és csak akkor vette észre a kapu egyik oszlopára szerelt üveg félgömbbe rejtett biztonsági kamerát. Elindultak a gondozott kert közepén az enyhén felfelé kanyargó úton. Amerre csak néztek, pálma- és fügefákat és mindenféle örökzöldet láttak. Az ösvényt egyenletes közönként épp nyílófélben lévő piros, fehér, sárga és lila tulipánokkal teli ágyások szegélyezték. Az út a ház mellett vezetett, majd élesen balra kanyarodva kövezett parkolóban ért véget. Közelről már egyértelmű volt, hogy a ház hatalmas, minimalista fehér kocka. Hátul egyetlen ablak sem volt, csak egy kis tölgyfa ajtó.

Amint kiszálltak az autóból, már nyílt is az ajtó, és Bev Ellis jelent meg egy magas férfival együtt. Kate meg is jegyezte magában, hogy a házigazda legalább fél fejjel magasabb Tristannál, aki valamennyivel száznyolcvan centi fölött lehetett. Bev és a lánya nagyon hasonlítottak. Az anya is alacsony és karcsú volt, ugyanazzal a határozott vonalú orral, telt ajakkal, magas arccsonttal és égszínkék szempárral, de Bev bőre sápadt volt, és pergamenszerű, a szeme alatt kialvatlanságról tanúskodó árkok éktelenkedtek. A kelleténél sötétebbre festett haját rövidre vágatta, láthatóvá téve kissé elálló fülét. Crocs papucsot, farmert és kinyúlt zöld pulóvert viselt. A megjelenése nagyon elütött a környezetétől, mintha valami feszengő lottónyertes vagy szegény rokon lett volna.

Kate félresöpörte ezeket az undok gondolatokat.

A magas, sportos, őszülő halántékú, katonásan rövidre nyírt hajú Bill fiatalabbnak tűnt Bevnél. Kifakult Rolling Stones-pólót viselt arany nyaklánccal, és a térdnél szaggatott, kőmosott farmert. Megnyerő, pirospozsgás arcában gyönyörű zöld szempár csillogott.

– Jó napot! – köszönt Bev, és remegő kezét Kate felé nyújtotta. – Ő itt Bill. Szívesen mondanám, hogy az udvarlóm, de azon már rég túl vagyunk. Haha… Ezer éve járunk.

– Örvendek, Kate! Ha jól sejtem, ön pedig Tristan – mondta Bill.

Mindannyian kezet ráztak. A férfiból áradt a nyugalom, éles ellentétben Bevvel. Kate idegessége köddé vált.

– Remélem, könnyen megtalálták a házat…

Kate épp válaszolt volna, de Bev folytatta:

– Nyilván, különben még nem lennének itt. Jöjjenek be!

Az ajtón belépve a hatalmas nappaliban találták magukat. A ház elülső fala valójában padlótól a mennyezetig érő ablaksor volt, amely az öbölre nézett. A padlót finom arany-fekete rajzolatú fehér márvány borította, és alig akadt bútor a tágas térben. Balra volt a vendégfogadásra alkalmas rész a betonból épített kandallóval, a fehér szőnyegen hosszú, fehér bőrkanapé terpeszkedett, ahonnan kényelmesen lehetett nézni a kandalló fölé szerelt sík képernyős tévét.

Jobbra a tágas, hófehér, minimalista konyha nyílt. A pultokon sehol semmi. Kate eltöprengett, vajon mióta lakhat itt Bev. A nő idegesen locsogó típus. Kate tapasztalata szerint az ideges, csacsogós emberek szeretik a bútorokkal és apróságokkal telezsúfolt helyeket, tükrözve igényüket, hogy betöltsék a csendet.

– Azt a kurva! Micsoda kilátás! – nézett nagyot Tristan, amikor közelebb léptek az ablakhoz, és meglátta a lenyűgöző panorámát, amelyet nem csúfított el egyetlen épület sem. A partvonal sziklaképződményein túl a végtelen kékség nyújtózott. – Elnézést a káromkodásért.

– Semmi baj, kedves! Ha jól emlékszem, az első reakcióm nekem is az volt, hogy a kibaszott életbe… – kacarászott Bev. Kínos csend telepedett rájuk, és Bev elvörösödött. – Foglaljanak helyet! Készítek kávét – tette hozzá a kanapé felé intve.

Kate és Tristan leült, és a serénykedő párt figyelte. Bev nem tudta kinyitni a fehér konyhaszekrény ajtaját, mert nem volt rajta fogantyú, és kétszer is a hűtőajtót nyitotta ki.

– Mióta lakik itt? – suttogta Tristan Kate felé hajolva, aki megrázta a fejét, és sietve elővette a jegyzetfüzetét és a tollát.

Bill és Bev pár perc múlva már hozta is a kávét és egy háromszintes állványt tele cukrászsüteménnyel és keksszel. Bill a padlóra telepedett, hátát a kandallónak vetette. Bev a mellette lévő karosszékbe ült.

– Megengedik, hogy jegyzeteljek? – kérdezte Kate, kissé felemelve a jegyzetfüzetét. – Csak azért, hogy ne maradjon ki semmi.

– Persze, nyugodtan – felelte Bill.

Bev lenyomta az üvegedényben a szűrőt, majd kitöltötte a kávét. A helyiségre hirtelen súlyos csend telepedett. Bev keze annyira remegett, hogy Bill inkább átvette tőle a feladatot, és odanyújtotta Kate-nek és Tristannak a csészét.

– Semmi baj – mondta Bill kedvesen, és megsimogatta a nő lábát. Bev megragadta a férfi kezét. Az övé parányinak tűnt Bill lapátkeze mellett.

– Elnézést. Rettegtem, hogy beszélnem kell róla – mondta Bev. Elhúzta a kezét, és beletörölte a nadrágjába. – Azt sem tudom, hol kezdjem.

– Mi lenne, ha mesélne Joannáról? Milyen volt? – kérdezte Kate.

– Én mindig Jónak hívtam – sóhajtott Bev. Mintha meglepte volna, hogy ilyen egyszerű kérdést tettek fel neki. – Gyönyörű kisbaba volt. Könnyű terhesség. Gyors szülés. Kedves, csendes gyerek volt. Az apja jóval idősebb volt nálam, ő huszonhat én tizenhét éves. Jo kétéves volt, amikor az apja meghalt. Szívinfarktus, elég ritka ilyen fiatalon. Nem is tudta, hogy beteg a szíve. Nem házasodtunk össze, és nem igazán volt része az életünknek, szóval egyedül neveltem Jót. Nagyon közel álltunk egymáshoz. Inkább barátnők voltunk, különösen idősebb korában.

– Ön mivel foglalkozott? – kérdezte Kate.

– Takarítottam a Reednél. Tudja, ez az a vállalat, amelyik irodákat ad bérbe. Két nagy épületük is volt Exeterben és Exmouthban… Éveken át önkormányzati lakásban laktam a Moor Side lakótelepen. Aztán kivettem egy lakást, ami közelebb volt a városhoz. Ide csak két hónapja költöztem, amikor a tulaj eladta a lakást. Ez itt mind Billé.

Bill felnézett, és Bevre mosolygott.

– Most már a te otthonod is, drágám, ugyanúgy, ahogy az enyém.

Bev biccentett, majd kihúzott egy gyűrött zsebkendőt a pulóvere ujjából, és megtörölte a szemét.

– Mióta vannak együtt? – kérdezte Tristan.

– Jesszusom! Mennyi is lehet? Több mint harminc éve, szünetekkel… Sosem házasodtunk össze. Szerettük a függetlenségünket – válaszolta Bev, mire Bill bólintott, a nő pedig megint elpirult.

Kate elég üresnek találta az utolsó mondatot, mintha Bev begyakorolta volna.

– Jo mindig újságírónak készült? – kérdezte Kate.

– Igen. Amikor tizenegy éves volt, kapott egy olyan… gyerekírógépet, Petite 990 volt a neve. Úgy működött, mint egy igazi írógép. Emlékszik a reklámjára? Egy Dolly Partonnak öltözött kislány gépelt rajta, és közben a 9 to 5 című szám ment.

– Igen, emlékszem – felelte Kate. – Mikor is volt ez?

– 1985-ben.

Kate gyors fejszámolást végzett. Ha Joanna 1985-ben tizenegy éves volt, akkor 1974-ben született. Vagyis 2002-ben, amikor eltűnt, huszonnyolc éves volt.

– Abban az évben még tervben sem voltam. Csak négy év múlva születtem – jegyezte meg Tristan.

Felnevettek, és valamelyest enyhült a feszültség.

– Attól kezdve, hogy Jo látta a reklámot, ilyen írógépért könyörgött karácsonyra, de akkoriban az ember a gatyáját is ráfizette. Harminc fontba került! Kérdeztem is tőle, minek neki az az írógép. Gondoltam, karácsony után úgyis elnyeli a szekrény, és egyébként is csak porfogónak lenne jó. Jo rávágta, hogy újságíró lesz. Összekapartam azt a harminc fontot, kölcsön is kértem hozzá, főleg Billtől, akit akkor már ismertem.

Bill bólogatva hallgatta a beszámolót.

– Megvettem az írógépet Jónak karácsonyra. És állta a szavát. Minden héten legépelt egy hírlevelet, mindenféle butasággal arról, ami azon a héten történt otthon vagy a suliban. Állandóan írt, és kérdezősködött… Okos volt. Kitűnővel végzett az általánosban, felvették a gimibe. Aztán az Exteri Egyetemen tanult újságírást, így lett a West Country News riportere. Akkoriban a lap napi félmillió példányban kelt el… Jo londoni állásokra is jelentkezett, és az egyik országos napilap be is hívta interjúra… – Elhallgatott. – Aztán eltűnt.

– Az eltűnése előtti napokban vagy hetekben nem változott meg Joanna viselkedése? Nem volt depressziós, esetleg nem aggasztotta valami?

– Nem. Még soha életemben nem láttam annyira boldognak, mint akkoriban.

– Gyakran találkoztak?

– Párszor hetente. Többnyire telefonon beszéltünk, volt, hogy naponta többször is felhívtuk egymást. Akkoriban vettek házat Upton Pyne-ban, egy kis faluban Exeter vonzáskörzetében, a férjével, Freddel.

– Fredről mi volt a véleménye?

– Fred… rendes pasas. De nem ő tette. Egész nap otthon volt, a létrán állt, és a házukat festette… Rengetegen látták a faluban, és igazolták az alibijét.

– Történt bármi szokatlan Joanna eltűnése előtt? – kérdezte Kate.

– Nem.

– És min dolgozott? Azt olvastam, hogy oknyomozó újságíró volt.

– Több sztorin is egyszerre – mondta Bev, és Billre nézett.

– De semmi olyasmin, ami miatt megölték vagy elrabolták volna – jegyezte meg a férfi.

– Szombaton, szeptember hetedikén, reggel fél kilenc körül bement dolgozni, és fél hatkor jött el a szerkesztőségből. A parkolóház rövid sétára volt, de végül nem szállt be a kocsijába… Bill-lel aznap a Killerton House-ba látogattunk el, az Exetertől félórányira van. Délután négy körül jöttünk el onnan, mert Bill telefont kapott munkaügyben. Bement az irodaházba, amit a cége épp átépített, szóval ott volt Exeterben az építkezésen, én meg hazajöttem. Úgy hét körül Fred hívott, hogy Jo nem ment haza. Körbetelefonáltam, de senki sem tudta, merre lehet. Hívtam a rendőrséget is. Azt mondták, az első huszonnégy órában nem kezelik eltűnt személyként. Végül Fred autóba ült, és átjött hozzám, aztán együtt mentünk megkeresni Jót. Körbejártuk a kórházakat, és megnéztük a parkolóházat. Az autója még ott volt. A mobilját a kocsi alatt találtam meg. Ki volt kapcsolva. Sehol egy ujjlenyomat rajta, még Jóé sem, ezért a rendőrség később arra a következtetésre jutott, hogy aki elrabolta, az kikapcsolta, és gondosan letörölte a telefont.

– Ez a Deansgate parkolóház, amit pár hónappal később, 2003-ban lebontottak, igaz? – kérdezte Tristan.

– Igen. Most már lakások vannak a helyén – felelte Bev.

– Nos, Joanna… Jo oknyomozó újságíróként dolgozott, és ő leplezte le Noah Huntley helyi parlamenti képviselő viselt dolgait. Ez még 2002 márciusában történt, hat hónappal Jo eltűnése előtt – vette át a szót Kate.

– Igen. Jo sztoriját átvették az országos lapok is. Az időközi választások után Noah Huntley elveszítette a posztját, de az még májusban volt, négy hónappal a lányom eltűnése előtt.

– Miután elveszítette a mandátumát, zsíros álláshoz jutott a magánszektorban, onnantól sokkal jobban keresett, mint képviselőként – tette hozzá Bill, és undorral csóválta a fejét.

– Joanna más sztorin is dolgozott, ami esetleg veszélybe sodorhatta volna? – kérdezte Kate.

– Nem hinnénk – válaszolta Bev Billre pillantva. Amikor a férfi megrázta a fejét, Bev folytatta. – Jo nem sokat beszélt az aktuális munkáiról, de semmi olyasmi nem volt, amit a főnöke, a főszerkesztője aggályosnak talált volna… A rendőrség Noah Huntley-val is beszélt. Szerintem végső elkeseredésükben, mert nem volt más gyanúsítottjuk, de neki nem volt indítéka, hogy ártson Jónak, miután megjelent a cikk. Különben is, volt alibije.

– Voltak szemtanúk, akik látták Jót közvetlenül az eltűnése előtt? – kérdezte Kate.

– Néhányan jelentkeztek, hogy látták kijönni a szerkesztőség épületéből. Egy idős nő a buszmegállóban emlékezett, hogy elment mellette a Deansgate parkolóház felé. A rendőrség megszerezte a főutca térfigyelőjének felvételét, azon látszott, hogy Jo hat előtt húsz perccel járt ott, de a kamera az ellenkező irányba nézett, nem a parkoló felé. Senki sem tudja, ezután mi történt. Mintha elnyelte volna a föld.

Hosszú csend állt be, és Kate-nek csak most tűnt fel, hogy a háttérben egy óra ketyeg. Bill letette a csészéjét az asztalra.

– Nézzék… Bev mindennél fontosabb nekem – mondta. – Túl régóta nézem a szenvedését. A lányát nem hozhatom vissza, de ha meggyilkolták, akkor segíteni akarok megtalálni, hogy Bev elbúcsúzhasson tőle… – Bev a kezében szorongatott átázott zsebkendőt nézte, és könnyek peregtek gyűrött arcán. – Felfogadnám magukat, és persze tudom, hogy a nyomozás nem csak pár óra. Szívesen megfizetem az idejüket, de nem írok alá biankó csekket. Ez így rendben van?

– Persze – felelte Kate. – Sosem teszünk hamis ígéreteket, de eddig minden ránk bízott ügyet megoldottunk.

Bill hümmögött egy sort, majd bólintott, és felállt.

– Ha velem tartanak, mutatnék valamit.