Kiera Cass: The Siren

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, USA, 2016

Fordította: Gondáné Kaul Éva

A borítót tervezte: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2016 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-614-9

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Liznek
Mert ő egy olyan lány, aki megérdemli, hogy dalokat énekeljenek róla, verseket írjanak hozzá, és könyveket ajánljanak neki.

1. fejezet

Furcsa, milyen képek maradnak meg bennünk, és mire emlékszünk, amikor mindennek vége. Még mindig fel tudom idézni a tapéta mintáját a lakosztályunkban, és szinte érzem a szőnyeg puha érintését. Emlékszem a sós víz szagára, ami átitatta a levegőt, és a bőrömhöz tapadt. Hallom a fivéreim nevetését a másik szobában. Úgy kacarásztak, mintha a vihar egy izgalmas élmény lenne, és nem egy rémálom.

A félelem és aggodalom helyett inkább bosszankodást éreztünk. A vihar miatt dugába dőltek az esti terveink. Nem lesz tánc a fedélzeten, és nem parádézhatok az új ruhámban. Akkor emiatt keseregtem, de ez a bánatom most olyan jelentéktelennek tűnik, hogy szinte szégyellem magam. De ez az én múltam, az az idő, amikor a valóság olyan volt, mint egy tündérmese.

– Ha nem múlik el ez a himbálózás, nem fogom tudni megcsinálni a hajam vacsora előtt – panaszkodott Mama. A padlón fekve felnéztem rá, igyekezvén leküzdeni a hányingeremet. Mama úgy nézett ki, mint egy filmsztár a moziplakáton, és a tartós hullámát most is tökéletesnek láttam. De ő sosem volt elégedett a külsejével. – Fel kéne kelned a padlóról. Mi van, ha bejön valaki, hogy segítsen, és meglát téged ott?

Felkapaszkodtam az egyik kerevetre, engedelmesen, mint mindig. Bár úgy véltem, hogy ez a testhelyzet sem illik jobban egy úrinőhöz. Lehunytam a szemem, és imádkoztam, hogy csillapodjon le végre a háborgó tenger. Nem akartam hányni. Addig a napig az utazásunk egy teljesen átlagos családi kiruccanás volt A-ból B-be. Már nem emlékszem, hová mentünk, csak arra, hogy akkor is, mint mindig, nagyon fényűző körülmények között utaztunk. Azon kevés szerencsések közé tartoztunk, akiket a gazdasági válság nem fosztott meg a vagyonától – és Mama meg Papa mindent elkövetett, hogy erről minél többen tudomást szerezzenek. Ezért egy nagyon szép lakosztályban laktunk, amelynek hatalmas ablakai voltak, és inasok serege leste minden kívánságunkat. Megfordult a fejemben, hogy csöngetek, és kérek valamelyiktől egy vödröt.

Kába voltam, émelyegtem, és ekkor meghallottam az éneket, mintha valaki egy bölcsődalt dúdolna a távolban. Kíváncsivá tett, és furcsa szomjúság fogott el. Felemeltem a fejem, és észrevettem, hogy Mama is az ablak felé fordítja a fejét, a hang forrását keresve. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, mintha egymástól várnánk a megerősítést, hogy tényleg halljuk az éneket. Amikor rájöttünk, hogy nem képzelődünk, megint az ablak felé fordultunk, és fülelni kezdtünk. A zene bódítóan varázslatos volt, mint egy ájtatos himnusz.

Papa is bekukucskált a szobába, a nyakán egy sebtapasszal, mert megvágta magát, miközben borotválkozni próbált a viharban.

– Ez a zenekar? – kérdezte. Nyugodt hangon beszélt, de a pillantásában furcsa megszállottságot láttam.

– Lehet. Úgy hangzik, mintha kintről jönne, nem? – Mama hirtelen zaklatott lett. Egyik kezét a torkára tette, és izgatottan nyelt egyet. – Menjünk, és nézzük meg! – javasolta, majd felpattant, és felkapta a kardigánját. Meglepődtem, mert Mama gyűlölte az esőt.

– De Mama, a sminked! Az előbb azt mondtad, hogy…

– Ugyan már – legyintett, és belebújt a krémszínű kardigánba. – Csak egy pillanatig maradunk. Majd rendbe hozom magam, ha visszajöttünk.

– Szerintem én maradok. – Engem is ugyanúgy vonzott a zene, mint a többieket, de az émelygő érzés a gyomromban megint arra emlékeztetett, hogy nagyon közel vagyok a hányáshoz. Ebben az állapotban nem tűnt jó ötletnek kilépni a szobánkból, ezért inkább összegömbölyödtem a heverőn, és ellenálltam a kísértésnek, hogy felálljak, és kövessem a szüleimet.

Mama megfordult, és a szemembe nézett.

– Jobban érezném magam, ha mellettem lennél – mondta mosolyogva.

Ezek voltak az anyám utolsó szavai hozzám.

Kinyitottam a számat, hogy tiltakozzak, de közben én is felálltam, és az ajtóhoz mentem, hogy kövessem őt. Már nem a szokásos gyermeki engedelmességről volt szó. Fel kellett mennem a fedélzetre. Közelebb kellett kerülnöm a dalhoz. Ha a kabinban maradok, valószínűleg bent rekedek, és a hajóval együtt eltűnök a mélységben. Akkor csatlakozhattam volna a családomhoz. A mennyben vagy a pokolban, vagy sehol, ha minden hazugság volt. De nem így történt.

Felmentünk a lépcsőn, ahol már több tucat utas igyekezett a fedélzet felé. Akkor jöttem rá, hogy valami baj van. Az utasok egy része rohant, és lökdösődve próbált átvágni a tömegen, míg mások olyanok voltak, mint az alvajárók.

Kiléptem a zuhogó esőbe, és megálltam a küszöbön, hogy szemügyre vegyem a jelenetet. A kezem a fülemre szorítottam, hogy ne halljam az eső zuhogását, meg a hipnotikus erejű zenét, és megpróbáltam összeszedni magam. Két férfi rohant el mellettem, és a korláthoz érve meg sem torpantak, mielőtt a vízbe vetették magukat. Nem volt annyira erős a vihar, hogy el kellene hagynunk a hajót.

A kisebbik öcsémre néztem, és láttam, hogy olyan mohón szürcsöli az esőt, mint ahogy az éhes macska marcangolja a nyers húst. Amikor valaki ugyanezt akarta csinálni mellette, lökdösődtek, és harcoltak az esőcseppekért. Hátrálni kezdtem, és a nagyobbik öcsémet kerestem a tekintetemmel. Nem találtam sehol. Elvegyült a korlát felé tóduló tömegben, és eltűnt, mielőtt felfoghattam volna, hogy mit látok.

Aztán a szüleimet pillantottam meg. Egymás kezét fogva a korlátnak támaszkodtak, és egy könnyed mozdulattal hátravetették magukat. Közben mosolyogtak. Felsikoltottam.

Mi történik? Az egész világ megőrült?

Egy hang a fülembe jutott, mire leengedtem a kezem. Minden félelmem és aggodalmam szertefoszlott, mert a dal újra megragadott. Úgy éreztem, hogy tényleg jobb lenne elmerülni a vízben, az ölelő hullámokban, mint ott állni a zuhogó esőben. Kívántam a vizet. Inni akartam. Meg akartam tölteni vele a gyomromat, a szívemet, a tüdőmet.

Ez a vágy égett bennem, miközben a korlát felé mentem. Jó lenne addig inni, amíg az egész testemet megtölti az óceán vize. Szinte öntudatlan állapotban átmásztam a korláton, és már semmit sem észleltem magam körül. Aztán a hideg víz az arcomba csapott, és hirtelen kijózanodtam.

Meg fogok halni.

Nem! – gondoltam, miközben kétségbeesetten próbáltam a felszínre evickélni. Nem állok még rá készen! Élni akarok! A tizenkilenc év nem volt elég. Még annyi ételt meg kell kóstolnom, és annyi helyet meg kell látogatnom. Férjhez szeretnék menni, és gyerekeket szülni. És most minden eltűnik, egy másodperc alatt.

Tényleg?

Nem volt időm csodálkozni a hang valódiságán, amit meghallottam.

Igen! – vágtam rá.

Mit adnál azért, hogy életben maradj?

Bármit!

Abban a szempillantásban valami kihúzott a felfordulásból. Mintha egy kar ölelte volna át a derekamat, és gyorsan magával vont volna, kikerülve a körülöttem fuldokló embereket, amíg megszabadultam tőlük. Nemsokára azon kaptam magam, hogy a hátamon fekszem, és három természetfeletti szépségű lányt bámulok, akik fölém hajolnak.

Egy pillanatra megszűnt minden rémületem és zavarodottságom. Nem volt már se vihar, se család, se félelem. Már csak ez a három gyönyörű, tökéletes arc létezett. Összehúztam a szemem, úgy néztem őket, és az egyetlen logikus megoldást találtam a látványra.

– Angyalok vagytok? – kérdeztem. – Meghaltam?

A hozzám legközelebb lévő lány, akinek olyan zöld szeme volt, mint a smaragd Mama fülbevalójában, és ragyogó, vörös haj keretezte az arcát, lehajolt hozzám.

– Nagyon is élsz – nyugtatott meg, finom, angol akcentussal beszélve.

Eltátottam a számat. Ha még mindig éltem, akkor miért nem érzem, ahogy a sós víz marja a torkomat? És a szemem miért nem ég a víztől? És az arcom sem fáj, pedig fejjel előre zuhantam a vízbe. Most mégis tökéletesnek és egésznek éreztem magam. Vagy álmodtam, vagy mégis meghaltam. Csak ezt a két magyarázatot tartottam lehetségesnek.

A távolban kiáltásokat hallottam. Felemeltem a fejem, és a hangok irányába néztem, de már csak a hajónk tatja állt ki a vízből. A többi részét elnyelték a hullámok.

Vettem néhány nagy levegőt, és még mindig nem tudtam felfogni, hogy élek, miközben hallgatom, ahogy a többiek fuldokolnak körülöttem.

– Mire emlékszel? – kérdezte a smaragd szemű lány.

Megráztam a fejem.

– A szőnyegre. – Kutattam az emlékeim között, és éreztem, hogy egyre távolabbinak tűnnek, és elhomályosodnak. – Meg az anyám hajára – tettem hozzá elcsukló hangon. – Aztán a vízben voltam.

– Kérted, hogy életben maradj?

– Igen – vágtam rá csodálkozva. A lány olvasott a gondolataimban, vagy mindenki más is ugyanezt gondolta. – Ki vagy te?

– Marilynnek hívnak – válaszolta kedvesen. – Ő pedig Aisling. – Egy szőke lányra mutatott, aki halványan, de barátságosan rám mosolygott. – Ő itt Nombeko. – Nombeko olyan fekete volt, mint az éjszakai égbolt, és úgy tűnt, mintha egyáltalán nem lenne haja.

– Énekesek vagyunk. Szirének. Az Óceán szolgái – magyarázta Marilyn. – Mi segítünk Neki. Mi… etetjük Őt.

Összehúztam a szemem.

– Mit eszik az Óceán?

Marilyn a süllyedő hajó felé nézett, én meg követtem a pillantását. Már szinte alig hallatszottak hangok a vízben.

– Ez a feladatunk, és nemsokára a tiéd is ez lehet. Ha Neki adod az idődet, Ő életet ad neked. Mától fogva, az elkövetkező száz évben, nem leszel beteg, nem érhet semmilyen sérülés, és egy napot sem fogsz öregedni. Ha lejárt az időd, visszakapod a hangodat és a szabadságodat. Tovább élheted az életedet.

– Bocsánat… – motyogtam. – Nem értem.

A többiek elmosolyodtak mögötte, de a szemük szomorú maradt.

– Nem. Lehetetlen lenne most megértened – ismerte be Marilyn. Megsimogatta a víztől csöpögő hajamat, mintha máris közéjük tartoznék. – Megnyugtatlak, hogy egyikünk sem értette. De majd megérted.

Óvatosan felegyenesedtem, és meglepetten láttam, hogy a vízen állok. A távolban még néhány ember kapálózott a hullámok között, mintha abban reménykednének, hogy ki tudják menteni magukat a vízből.

– Az anyám ott van – könyörögtem. Nombeko felsóhajtott, és a szeme megtelt bánattal.

Marilyn átölelt, és a felszínen úszó roncsok felé nézett.

– Két lehetőséged van – súgta a fülembe. – Velünk maradsz, vagy követed az anyádat. Követed. Nem megmented.

Csendben maradtam, és gondolkodtam. A lány igazat mond? Választhatnám azt, hogy meghaljak?

– Azt mondtad, bármit megadnál azért, hogy élj – emlékeztetett Marilyn. – Kérlek, mondd, hogy komolyan gondoltad.

Reményt láttam a szemében. Nem akarta, hogy elmenjek. Talán ma már elég halált látott.

Bólintottam, hogy maradok.

Marilyn magához ölelt.

– Isten hozott a szirének testvériségében – súgta a hajamba.

Egy láthatatlan erő a víz alá húzott, és valami hideget pumpált az ereimbe. Megijedtem tőle, de szinte egyáltalán nem fájt.

Nyolcvan évvel később

2. fejezet

– Miért? – kérdezte a nő, és rám meresztette a dülledt szemét. Az arca fel volt puffadva a fuldoklástól.

Felemeltem a kezem, és figyelmeztettem, hogy ne jöjjön közelebb. Így próbáltam szavak nélkül a tudtára adni, hogy halálos vagyok. De a nő nem ijedt meg tőlem. Bosszúra szomjazott, és látszott rajta, hogy mindenre el van szánva.

– Miért? – förmedt rám újra. A lábára csavarodó hínár tocsogó hangot adott, ahogy húzta maga után a padlón.

A szavak kiszaladtak a számon, mielőtt visszafoghattam volna magam:

– Meg kellett tennem.

A nő meg sem rezzent a hangom hallatán, és tovább közeledett hozzám. Tehát ennyi. Most meg kell fizetnem mindazért, amit tettem.

– Három gyerekem volt.

Hátrálni kezdtem, és körülnéztem, merre menekülhetnék.

– Nem tudtam! Esküszöm, nem tudtam semmit!

A nő végül megállt, alig néhány centiméterre tőlem. Arra számítottam, hogy megüt, vagy fojtogatni kezd, vagy valamilyen más módon áll bosszút az életért, amit olyan korán elvettek tőle. De csak állt ott, elkékült arccal, kidülledt szemmel.

Aztán rám vetette magát.

Rémült kiáltással ébredtem fel, és kétségbeesetten csapkodtam a levegőt a kezemmel, mielőtt magamhoz tértem.

Álom volt. Csak álmodtam. A mellemre szorítottam a kezem, hátha sikerül lelassítani a szívverésemet. Ám az ujjaim nem a bőrömhöz értek, hanem a naplóm borítását tapintották. Felemeltem, és belelapoztam a gondosan megszerkesztett oldalakba, amelyekbe a kivágott újságcikkeket ragasztottam. Kellett nekem ezen dolgozni elalvás előtt!

Éppen befejeztem Kerry Straus oldalát, mielőtt elnyomott az álom. Ő volt az egyik utolsó személy, akit még meg akartam találni a legutóbbi hajótörésünkből. Már csak kettő maradt, és minden elveszett lélekről megvan az információm. Így az Arcatia lehet az első, teljesen befejezett hajóm.

Még egyszer megnéztem Kerry oldalát. Szemügyre vettem az internetes emlékoldalára kitett fényképét, amelyen csillogó szemmel mosolyog a kamerába. A weboldal egyébként elég hevenyészett alkotás lett. A férjének biztosan nem sok ideje maradt az internetes kegyhely szerkesztésére, miután megfőzte a spagettit a három, anyátlan gyermekének, és szembenézett a hétköznapi élet egyéb kihívásaival. Kerry arca a képen ígéretet sugallt, egyfajta izgatott várakozást, ami dicsfényként lengte körül.

Én ezt elvettem tőle. Elloptam tőle, és megetettem az Óceánnal.

– Legalább volt családod – mondtam a fényképének. – Legalább volt valaki, aki megsiratott, amikor elmentél. – Bárcsak elmagyarázhatnám neki, hogy egy rövidre szabott teljes élet sokkal jobb egy üres életnél, amelyben csigalassúsággal telnek az évek. Becsuktam a naplót, és a bőröndömbe tettem, a többi közé. Minden hajótöréshez tartozott egy ilyen emlékkönyv. Csak néhány ember létezett a világon, aki megérthette az érzéseimet, de nem voltam mindig biztos benne, hogy tényleg ugyanazt érzik, amit én.

Nagyot sóhajtottam, és bementem a nappaliba, ahol Elizabeth és Miaka a kelleténél hangosabban társalgott.

– Kahlen! – üdvözölt Elizabeth. Megpróbáltam feltűnés nélkül ellenőrizni az ablakokat, hogy mind be van-e csukva. Jól tudták, milyen fontos, hogy senki se hallja meg a hangunkat, de szerintem sosem voltak elég elővigyázatosak. – Miaka egy újabb ötlettel állt elő a jövőjével kapcsolatban.

Miakára néztem. Törékeny teste éles ellentétben állt a lelkével, ami hatalmas volt, és mindig sziporkázott, mint egy fénylő csillag. A találkozásunk után szinte azonnal a szívembe zártam.

– Meséld el! – unszoltam, és leültem a sarokban lévő fotelba.

Miaka széles mosollyal nézett rám.

– Arra gondoltam, hogy veszek egy galériát.

– Tényleg? – Meglepetten felvontam a szemöldökömet. – Tehát inkább a birtoklást választod, mint az alkotást?

– Szerintem úgysem tudsz majd felhagyni a festéssel – vélte Elizabeth.

Bólintottam.

– Ahhoz túlságosan tehetséges vagy.

Miaka már évek óta árusítja a festményeit az interneten. Még most, beszélgetés közben is a telefonján pötyögött, és biztos voltam abban, hogy egy újabb, jó üzletet készül nyélbe ütni. Nevetségesnek találtam, hogy mobiltelefont használunk, miközben nem volt kit felhívnunk, de Miaka szeretett kapcsolatban állni a világgal.

– Jó lehet, ha az embernek felelősségteljes munkája van, nem gondolod?

– De igen – válaszoltam. – Nagyon jó ötletnek tartom, hogy galériatulajdonos leszel.

– Pontosan! – Miaka pötyögött és beszélt egyszerre. – Felelősség, önállóság. Ez az, ami most nagyon hiányzik, úgyhogy talán ezért vágyom rá.

Emlékeztetni akartam, hogy most is nagyon nagy felelősség terhel minket, de Elizabeth megelőzött.

– Nekem is támadt egy ötletem! – jelentette be lelkesen.

– Oszd meg velünk. – Miaka letette a telefont, és hízelegve odabújt Elizabethhez, mintha kiskutyák lennének.

– Úgy döntöttem, hogy tényleg szeretek énekelni. És szerintem más módon is használhatnám a hangomat.

– Fantasztikus énekes lennél egy bandában.

Elizabeth kihúzta magát ültében, és majdnem a padlóra lökte Miakát.

– Én is pontosan erre gondoltam!

Néztem őket, és nem győztem csodálkozni, hogy négy, különböző ember, aki más helyen, más időben és egészen más kultúrában született, ilyen jól ki tudja egészíteni egymást. Még Aisling is közénk illett, mint a puzzle hiányzó darabja, amikor úgy döntött, hogy feladja az elszigeteltségét, és egy ideig velünk lakott.

– És te, Kahlen?

– Tessék?

Miaka kihúzta magát.

– Neked is vannak nagy álmaid?

Az évek során már ezerszer eljátszottuk ezt, hogy felvidítsuk magunkat. Gondoltam már arra, hogy orvos leszek, és így vezekelek a sok életért, amit elvettem. Vagy táncos, aki teljesen ura a testének. Vagy író, hogy akkor is használhassam a hangomat, amikor beszélek, és akkor is, amikor nem. Vagy űrhajós, ha úgy érzem, hogy messzebb akarok lenni az Óceántól. Már kimerítettem minden lehetőséget.

A szívem mélyén azonban csak egyetlen dologra vágytam, de erre most még gondolni is fájt.

A kedvenc fotelem mellett heverő nagy történelemkönyvre pillantottam, amit tegnap este be akartam vinni a szobámba. Reméltem, hogy a menyasszonyi magazin még mindig a közepén lapul, ahol senki sem láthatja meg.

Elmosolyodtam, és megvontam a vállamat.

– Ah, semmi új.

Nagyot nyeltem, amikor beléptem a kampusz területére. Hiába vágytam arra, hogy az életem ugyanolyan átlagos és kellemes legyen, mint bárki másé, mégsem tudtam soha jól érezni magam. Feszélyezett az emberek közelsége, meg az állandó aggodalom, nehogy véletlenül megszólaljak, amíg velük vagyok. De most Elizabeth szavai visszhangzottak a fejemben.

– Nem kell mindig otthon kuksolnunk. Én nem fogok úgy élni – fogadkozott, amikor még alig két hete volt velünk. Be is tartotta a szavát, és nemcsak ő mozdult ki otthonról, hanem minket is kirángatott a lakásból, hogy a lehetőségekhez képest normális életet éljünk. Azért merészkedtem ki vele, mert a kedvében akartam járni, ugyanakkor nekem is élvezetet okoztak ezek a kiruccanások.

A mostani otthonunk az egyetem tőszomszédságában volt, és ezt tökéletes helyszínnek tartottam. Rengeteg ember sétálgatott a gyepet átszelő gyalogutakon, és mindig sokan időztek a parkban lévő piknikasztaloknál. Én nem éreztem szükségét annak, hogy koncertekre, klubokba vagy bulikba menjek, mint Elizabeth és Miaka. Nekem az is elég volt, hogy az emberek között lehetek, és figyelhetem őket. Az öltözködési stílusom eltért a korszak ízlésétől, és többször rajtakaptam magam, hogy még mindig az ötvenes évek divatjához vonzódom, de ha egy könyvvel a kezemben ültem egy fa alatt, órákon át meg tudtam játszani, hogy közéjük tartozom.

Néztem az előttem elhaladó embereket, és örültem, hogy egy olyan barátságos városban élünk, ahol néhányan minden ok nélkül odaintenek nekem. Ha visszaköszönhettem volna nekik, akár csak egyetlen ártatlan szóval, akkor tökéletes lett volna az illúzió.

– …ha nem akar. Miért nem mond valamit? – kérdezte egy lány a körülötte álló barátnőitől. Méhkirálynőnek képzeltem el, míg a többieket szerencsétlen dolgozónak.

– Teljesen igazad van. Meg kellett volna mondania neked, hogy nincs kedve elmenni ahelyett, hogy másnak panaszkodik.

A méhkirálynő hátradobta a haját.

– Hát én végeztem vele. Nem fogok belemenni ezekbe a játszmákba.

Utánanéztem, miközben távolodtak tőlem. A lány csak olyan játszmát hajlandó játszani, amit ő fog megnyerni.

– Komolyan mondom, meg tudjuk csinálni, öregem. – Egy rövid hajú fiú lelkesen hadonászva magyarázott valamit a barátjának.

– Nem tudom. – A másik fiú kicsit túlsúlyos volt, és a nyakát vakargatta, miközben sietősen lépkedett. Lehet, hogy ott akarta hagyni a másikat, de az olyan fürge és elszánt volt, hogy még egy rakétával is lépést tudott volna tartani.

– Csak egy kis befektetésre van szükség. Mi lehetnénk a következő nagy durranás. Tíz év múlva mindenki arról a két, floridai kockáról beszélne, aki megváltoztatta az egész világot!

Elfojtottam a mosolyomat.

Amikor délután a tömeg ritkulni kezdett, elindultam a könyvtárba. Amióta Miamiba költöztünk, hetente egyszer vagy kétszer betértem oda. Nem szerettem a házban végezni a kutatást a naplóimhoz. Egyszer elkövettem ezt a hibát, és Elizabeth gúnyolni kezdett, hogy milyen morbid vagyok.

– Miért nem keresed meg a hulláikat? – kérdezte. – Vagy kérd meg az Óceánt, hogy árulja el neked, mi volt az utolsó gondolatuk. Azt is tudni akarod?

Megértettem az undorát. A naplóim azt sugallták neki, hogy megszállott módon érdeklődöm az emberek iránt, akiket meggyilkoltunk. Bárcsak meg tudtam volna értetni vele, hogy ezek az emberek kísértenek az álmaimban, és a hajók elsüllyedése után még sokáig hallom a kétségbeesett kiáltásaikat. Enyhítette a fájdalmamat, ha tudtam, hogy Melinda Bernardnak hatalmas babagyűjteménye volt, és Jordan Cammers nemrég kezdte meg az első tanévét az orvosi egyetemen. Mintha jobb lenne nekik, ha többet tudok az életükről, mint a halálukról.

Ma Warner Thomasszal akartam foglalkozni, az Arcatia utolsó előtti utasával. Warner elég könnyű témának bizonyult. Nagyon sok embert hívtak így, de a közösségi médiában hamar megtaláltam azt a profilt, amelyen hat hónapja egyetlen új bejegyzés sem jelent meg, és tudtam, hogy ő az a személy. Warner egy hórihorgas férfi volt, és valószínűleg túl félénk a személyes társalgáshoz. Mindenhol egyedülállóként szerepelt, és ennek örültem, bár rosszul esett, hogy így érzek.

Összefacsarodott a szívem, amikor elolvastam a legutolsó bejegyzést a blogjában.

Bocs, hogy ez ilyen rövid, de a mobilomról írok. Nézzétek ezt a naplementét!

A képen a nap éppen lebukott az Óceánba.

Mennyi szépség van a világban! Csak az jár a fejemben, hogy jó dolgok várnak rám!

Majdnem felnevettem. A profilképei alapján nem képzeltem róla, hogy ilyen elragadtatott módon írna vagy beszélne bármiről. De talán történt vele valami a végzetes hajóút előtt. Valami miatt azt hitte, hogy az élete új irányba fog haladni? Vagy ez is csak egy olyan hazugság volt, amit az emberek bátran feltesznek a netre, mert tudják, hogy senki sem tudja meghazudtolni őket?

Kinyomtattam a legjobb képét, egy vicces posztját, és néhány információt a testvéreiről. A naplókat nem szerettem nyilvános helyen hurcolászni, ezért gondosan elrejtettem a papírokat a táskámban.

Sajnálom, Warner. Esküszöm, hogy nem miattam haltál meg.

Miután ezzel végeztem, ideje volt valami élvezetesebb dologgal foglalkozni. Az évek során megtanultam, hogy a tragikus naplószerkesztő munkát mindig egy kis szórakozással egyensúlyozzam ki. Tegnap este ruhákat nézegettem, mielőtt beragasztottam Kerry utolsó képeit. Ma a torták jönnek. Megkerestem a szakácskönyvrészleget, és néhány könyvvel a kezemben a második emelet egyik üres asztalához telepedtem. Recepteket olvasgattam, a fondantbevonat-készítés és a tortaépítés fortélyait tanulmányoztam. Képzeletbeli esküvői tortákat építettem, és elmerültem a kedvenc álomvilágomban. Először egy klasszikus, vaníliás-vajkrémes tortát alkottam magamban, halványkék bevonattal, kis fehér virágokkal. Háromszintes. Gyönyörű. A következő egy ötszintes, négyszögletes tortaköltemény volt. Az elejét fekete masnik, és kézzel készült brossok díszítették. Ez a darab inkább egy esti esküvőhöz illett.

Talán ez lehetne a következő nagy álmom. Talán cukrász lehetnék, hogy különlegessé tegyem valakinek a nagy napját, amit én sosem élhetek át.

– Bulira készülsz?

Felnéztem, és megláttam egy kócos, szőke hajú fiút, aki egy könyvekkel telepakolt kocsit tolt maga előtt. Volt rajta egy névjegykártya, de nem tudtam elolvasni. Az egyetemisták tipikus egyenruháját hordta, egy khakiszínű nadrágot meg egy inget. Csak az volt furcsa a külsején, hogy az inget begombolta a csuklójánál. Manapság senki sem szokott ezzel bajlódni.

Halkan felsóhajtottam. Ez elkerülhetetlen volt. Az a dolgunk, hogy vonzzuk az embereket, és a férfiak különösen védtelenek voltak velünk szemben.

Nem válaszoltam, csak lehajtottam a fejem, remélve, hogy megérti a célzást. Nem azért ültem le a terem legeldugottabb sarkában, mert barátkozni akarok.

– Idegesnek tűnsz. Talán rád is férne egy kis szórakozás.

Önkéntelenül is kaján mosolyra húzódott a szám. A fiúnak fogalma sincs, miről beszél. Sajnos biztatásnak vette a mosolyomat, és folytatta a társalgást.

Beletúrt a hajába. Manapság a fiúk ezt csinálják bemutatkozás helyett. Aztán a könyveimre mutatott.

– Anya szerint a sikeres sütés titka, hogy meleg tálat kell használni. Nem mintha tudnék sütni. Még a zabpelyhet is odaégetem.

A mosolya elárulta, hogy igazat beszél. Vonzónak tartottam, ahogy szégyenlős arccal zsebre vágta a kezét.

Milyen kár. Tudtam, hogy a srác nem akar ártani nekem, és nem szívesen sértettem meg az érzéseit. Mégis arra készültem, hogy udvariatlan módon felállok, és távozom. Ám ekkor kivette a kezét a zsebéből, és felém nyújtotta.

– Egyébként Akinlinek hívnak – közölte, és várta, hogy válaszoljak. Csodálkozva néztem rá, mert nem szoktam meg, hogy az emberek áttörik a némaságom falát. – Tudom, hogy furcsa. – A fiú félreértette a hallgatásomat. – Ez igazából egy családnév. Legalábbis az volt az anyám családjában.

Még mindig várakozóan nyújtotta felém a kezét. Máskor az lett volna a reakcióm, hogy elmenekülök. De Elizabeth és Miaka képes kommunikálni az emberekkel. Sőt Elizabethnek mindig újabb és újabb szeretői vannak, és mindezt úgy, hogy egy szót sem szól hozzájuk. És ebben a fiúban volt valami… Valami más. Talán azért, mert állandóan mosolygott, és nagyon közvetlen volt. Biztos voltam benne, hogy a goromba visszautasítás nekem jobban fájna, mint neki, és a végén nagyon megbánnám.

Óvatosan megfogtam a kezét, mintha attól tartanék, hogy ezzel a mozdulattal mindkettőnket összetöröm, és közben nagyon reméltem, hogy nem veszi észre, milyen hideg a bőröm.

– És téged hogy hívnak? – érdeklődött.

Felsóhajtottam. Ezzel vége a beszélgetésünknek, minden jó szándékom ellenére. Jeleléssel közöltem vele a nevemet, mire a fiú szeme tágra nyílt a meglepetéstől.

– Tehát egész idő alatt a számról olvastál?

Megráztam a fejem.

– Hallasz?

Bólintottam.

– De nem tudsz beszélni… Hát… rendben… – Veregetni kezdte a zsebeit, mintha keresne valamit, nekem pedig végigfutott a hátamon a hideg a félelemtől. Nem sok szabályt kellett betartanunk, de azok kőbe vésett szabályok voltak. Mindig maradj csendben mások társaságában, kivéve, amikor eljön az éneklés ideje. Ha énekelni kell, habozás nélkül tedd meg. De amikor nem énekelünk, nem tehetünk semmi olyat, amivel eláruljuk a titkunkat. Abban nincsen semmi rossz, ha végigmegyünk egy utcán, vagy üldögélünk egy fa alatt. De ez? Beszélgetést kísérelni meg valakivel? Ez nagyon veszélyes területre vezethet.

– Tessék – jelentette ki a fiú, és elővett egy tollat. – Nincs nálam papír, úgyhogy a tenyeremre kell írnod.

Tétova pillantást vetettem a bőrére. Melyik nevemet használjam? A neten vásárolt jogosítványomon szereplő nevet? Vagy amit a mostani tengerparti házunk bérleti szerződésére írtam? Vagy amelyiket a legutóbbi lakóhelyünkön használtam, egy másik városban? Több száz név közül választhattam.

Talán ostobaság volt, de az igazság mellett döntöttem.

– Kahlen? – olvasta ki hangosan a fiú.

Bólintottam. Meglepően felszabadító érzés volt, hogy legalább egy ember létezik a földön, aki ismeri az igazi nevemet.

– Nagyon szép. Örülök a találkozásnak.

Halványan rámosolyogtam, de még mindig kényelmetlenül éreztem magam. Sosem értettem az udvarias csevegéshez.

– Nagyon menő vagy, hogy hagyományos iskolába jársz, miközben jelbeszédet használsz. És én még bátornak hittem magam, amikor kimerészkedtem az államból, ahol születtem. – A fiú jót nevetett magán.

A zavarom ellenére csodáltam, mennyire igyekszik folytatni a társalgást. A legtöbben itt már feladták volna. Most megint a könyvekre mutatott.

– Tehát ha mégis bulit rendezel, és segítségre van szükséged a tortához, össze tudom szedni magam, hogy ne tegyek tönkre mindent azonnal.

Felvontam a szemöldököm.

– Komolyan mondom! – Felnevetett, mintha egy jó viccet mondott volna. – Na, mindegy… Sok sikert. Majd még biztosan találkozunk.

Szégyenlősen búcsút intett, majd folytatta az útját, és továbbtolta a kocsit az asztalok között. Utánanéztem. Tudtam, hogy emlékezni fogok a hajára, ami még egy épület belsejében is szélfúttának tűnt. Meg a kedves pillantására. És gyűlöltem a gondolatot, hogy akkor is felismerném az arcát, ha egy olyan sötét napon futnánk össze legközelebb, mint amikor Kerry vagy Warner találkozott velem.

Mégis hálás voltam. Már nem is tudom, mikor éreztem magam utoljára ilyen emberinek.

3. fejezet

– Mit akarsz csinálni ma este? – kérdezte Elizabeth, és a heverőre vetette magát. Kinéztem a mögötte lévő ablakon. Az ég már rózsaszín és narancssárga színekben pompázott, én meg arra gondoltam, hogy végre kipipálhatok egy újabb napot a több ezerből, ami még előttem állt. – Igazából nincs kedvem ma klubba menni.

– Nocsak! – Színlelt rémülettel a magasba emeltem a kezem. – Beteg vagy? – ugrattam.

– Ha-ha – válaszolta. – Most valami máshoz van hangulatom.

Miaka felpillantott a közös laptopunkból.

– Miért mindig csak este jön meg a hangulatod? Egyszer elmehetnénk egy múzeumba.

Elizabeth megrázta a fejét.

– Sosem fogom megérteni, miért vagy oda az olyan csendes épületekért. Mintha mi nem lennénk elég némák.

– Pszt! – Szigorú pillantást vetettem Elizabethre. – Te és a némaság?

Elizabeth rám öltötte a nyelvét, és Miakához lépett.

– Mit nézel?

– Ejtőernyős ugrás.

– Nahát! Ez már tetszik!

– Még ne éld bele magad! Egyelőre csak utánanézek a dolognak. Kíváncsi vagyok, mi történne az adrenalinszintünkkel, ha valami ilyesmit csinálnánk – magyarázta, és a laptop mellett heverő noteszba jegyzetelt. – Mint amikor több alkoholt iszunk a kelleténél.

Felnevettem.

– Miaka, ez most egy kaland, vagy egy tudományos kísérlet?

– Egy kicsit mindkettő. Azt olvastam, hogy az adrenalinlöket megváltoztathatja az ember érzékelését, és mindent elmosódottabban lát. Máskor meg olyan, mintha egy kimerevített képet nézne. Szerintem érdekes lenne, ha ezt átélném, aztán megörökíteném a látottakat.

Elmosolyodtam.

– Beismerem, hogy nagyon kreatív ötlet. De biztosan kellemesebb módon is át lehet élni ezt az adrenalinlöketet anélkül, hogy kiugornál egy gépből.

– Ha valami baj történik, akkor is túl fogjuk élni, nem? – kérdezte Miaka, és mindketten rám néztek, mintha tekintélynek tartanának ebben a témában.

– Szerintem igen. De rám akkor se számítsatok ebben a kalandban.

– Félsz? – Elizabeth begörbítette az ujjait, és úgy tett, mintha egy félelmetes kísértet lenne.

– Nem – tiltakoztam. – Csak nem érdekel.

– Fél, hogy bajba kerül – vélte Miaka. – Mert az Óceánnak nem tetszene.

– Pedig Ő sosem haragudna meg rád – jegyezte meg Elizabeth, és egy kis keserűséget éreztem a hangjában. – Imád téged.

– Mindnyájunkat szeret. – Az ölembe tettem a kezem.

– Akkor nem bánná, ha ejtőernyőznél.

– Mi van, ha megijedtek, és kiabálni kezdtek? – vetettem fel a kérdést. – Akkor mit csinálnátok?

Elizabeth eddig gúnyolódott rajtam az aggodalmaim miatt, de most megadta magát.

– Igazad van.

– Már csak húsz évem van hátra – magyaráztam higgadt hangon. – Ha most elrontom, kárba vész az elmúlt nyolcvan évem. Ti is hallottátok a történeteket azokról a szirénekről, akik hibáztak. Miaka, te láttad is, mi történt Ifamával.

Miaka megborzongott. Az Óceán az ötvenes években mentette meg Ifamát Dél-Afrika partjainál. Ifama az életben maradásáért cserébe beleegyezett a szolgálatba. Rövid ideig élt velünk, de mindig zárkózott volt. Többnyire egyedül időzött a szobájában, és úgy tűnt, hogy mindig imádkozik. Később arra gondoltunk, hogy azért viselkedett olyan távolságtartóan, mert nem akart kötődni hozzánk. Amikor először kellett énekelnie, csak állt a vízen, felszegte a fejét, és megtagadta az engedelmességet. Az Óceán olyan gyorsan a mélybe rántotta, mintha ott sem lett volna.

Ez figyelmeztetés volt mindnyájunk számára. Énekelnünk kell, és meg kell őriznünk a titkunkat. Ilyen rövid volt a parancsolatok listája.

– És Catarina? – folytattam. – És Beth? Vagy Molly? Meg az összes lány, aki megbukott?

Ezeket a történeteket a szirének mindig elmesélték az újoncoknak, hogy óvatosságra intsék őket. Beth-t három lány csúfolta, és ő használta a hangját, mire a három lány beleugrott egy kútba. Ez az 1600-as évek végén történt, amikor az emberek még hittek a boszorkányokban. Beth esete egy egész várost felbolygatott, és az Óceán elhallgattatta, hogy megőrizze a titkunkat. Catarina szintén megtagadta az engedelmességet, és nem énekelt. Őt is elvette az Óceán. Érdekes módon ő már harminc éve szolgált, amikor ez történt. Vajon mi történhetett vele, hogy lemondott a szabadság ígéretéről, miután már olyan sokáig szolgált?

Molly története más volt – és még felkavaróbb. A szirénélet súlyos idegösszeomlást okozott nála. Négy év után idegrohamot kapott, és meggyilkolt egy egész családot, köztük egy csecsemőt. Amikor észhez tért, egy idős nő holtteste fölött állt, aki arccal a kádban hevert. Úgy hallottam, hogy az Óceán megpróbálta megnyugtatni, de amikor néhány hónap múlva megint hasonló rohamot kapott, az Óceán elvette az életét. Molly esete azt bizonyította, hogy az Óceán képes megkegyelmezni, ha ismeri a szolgája szándékait, de ez a kegyelem nem végtelen.

Azért hordoztuk magunkban ezeket a történeteket, mert tájékozódási pontokat jelentettek, amelyek segítenek a jó úton maradni. Ha nem tartjuk be a szabályokat, elvetjük magunktól az életet.

Ha eláruljuk a titkunkat, akkor fogságba ejthetnek, és talán még kísérleteznének is rajtunk. Mivel nem tudnak elpusztítani, ez a szó szoros értelmében vett életfogytig tartó rabságot jelentene. És ha valaki megneszelné, hogy az Óceán nemcsak táplálja és fenntartja az emberek életét, hanem időnként szándékosan elveszejti őket, akkor az emberek hamar kitalálnák, hogyan jussanak vízhez az Óceán érintése nélkül. Ha többé senki sem merészkedne be a vízbe… Hogyan maradnánk mi életben?

Az engedelmesség mindennél fontosabb volt.

– Aggódom értetek – vallottam be, és átöleltem őket. – Néha őszintén irigyellek titeket, hogy ilyen jól beilleszkedtek az emberek közé. De vajon meddig tudjátok ezt csinálni anélkül, hogy hibázzatok?

– Nem kell aggódnod – nyugtatott meg Miaka. – A szirének már évszázadokon át ezt csinálják, de mi vagyunk benne a legjobbak. Még Aisling is egy város közelében lakik. Az emberekkel való kapcsolattartás segít megőrizni a lelki egészségünket. Nem kell teljesen elszigetelned magad, és úgy leélni ezt az életet.

Bólintottam.

– Értem. De nem akarom feszegetni a határainkat. És az Óceán határait sem.

Elizabethnek meg sem kellett szólalnia. Szavak nélkül is tudtam, mi a véleménye.

– Mi lenne, ha meglátogatnánk Aislinget? – javasolta Miaka. – Még sosem kérdeztük meg tőle, ő hogyan dolgozza fel ezt.

– Mert sosincs itt – válaszolta Elizabeth némi ingerültséggel a hangjában.

Az utolsó éneklésünk óta nem láttuk a negyedik nővérünket, és már több mint két éve nem él velünk.

– Jó ötlet. Nincs olyan messze – tettem hozzá, főleg Elizabeth miatt, aki sosem kedvelte Aislinget. Túlságosan zárkózottnak tartotta.

Elizabeth bólintott.

– Rendben. Úgysem tudunk mit csinálni.

Kimentünk a hátsó ajtón, ahol egy falépcső vezetett a vízen ringó teraszra. A szomszédos házak előtt jetskik vagy csónakok ringatóztak, de a mi stégünk üres volt. A nap már alacsonyan járt, és a félhomályban senki sem látta meg, ahogy a vízbe siklottunk.

Az áramlatok üdvözöltek minket, és csiklandós érzés borította be a testemet, amikor elmerültünk a mélyben. Ellazultam az Óceán meleg ölelésében, és máris nyugodtabbnak éreztem magam.

Megmondanád Aislingnek, hogy jövünk? – kérdeztem Tőle.

Persze.

Juhé! – kiáltott fel Elizabeth, amikor a mélybe ereszkedtünk, és elindultunk. A sebesség letépte róla a lenge ruhákat, és Elizabeth széttárt karral, lobogó hajjal várta a szirénruháját.

Amikor így közlekedtünk, minden földi öltözék lehullott rólunk. Az Óceán megnyitotta az ereit, és sós részecskék ezreit árasztotta magából, amelyek a testünkre tapadtak, és egy hosszú, finom ruhát alkottak rajtunk. Csodásak voltak ezek a ruhák, és az Óceán minden árnyalatát tükrözték. A korallzátony bíbor ragyogását, amit emberi szem még nem látott, a hínár zöldjét, ami a fény felé nő, a napfelkeltében megcsillanó homokszemek égő aranyát. És sosem viseltük kétszer ugyanazt a ruhát. Szinte fájdalmas volt látni, ahogy lassan szétfoszlanak. Mert néhány napnál tovább sosem maradtak rajtunk, miután elhagytuk Őt.

Szomorúnak tűnsz. A szavakat csak az én füleim hallották.

Megint rémálmaim vannak, ismertem be.

Nem kell aludnod. Tudod, hogy alvás nélkül is megvagy.

Elmosolyodtam.

Tudom. De szeretek aludni. Megnyugtat. Csak az álmokat nem szeretem.

Az Óceán nem tudta elvenni az álmaimat, de mindig megvigasztalt, amennyire csak tudott. Néha gyönyörű szigetekre vitt el, megmutatta nekem a legszebb arcait, amit olyan könnyen el tudott rejteni az emberek elől. Néha tudta, hogy azzal tesz nekem a legjobbat, ha hagyja, hogy távol legyek Tőle. De sosem akartam túl sokáig távol lenni Tőle. Rajta kívül már nem ismertem más anyát.

Részben anya, részben börtönőr, részben főnök… Nehéz volt megmagyarázni a kapcsolatunkat.

Aisling elénk úszott, hogy üdvözöljön minket. A ruhája még csak félig volt kész, és hosszú csíkokban lobogott körülötte.

– Micsoda meglepetés! – kiáltotta, és megszorította Miaka kezét. – Kövessetek!

Mögötte suhantunk, és megkerültük a víz fölé emelkedő földrészek alapjait. Kicsit szokatlanok voltak a földrajzi ismereteink, mert tudtuk, hogy néhány helyet sziklák vesznek körül a víz alatt, mások homokra épültek, megint mások csak puszta szirteken magasodnak. Felismertük azokat a helyeket, ahol megtaláltuk egymást, pontosan tudtuk, hol süllyedtek el a hajók, amelyeknek énekeltünk, sőt még feltérképezetlen kísértetvárosokat is láttunk a tenger fenekén.

Követtük Aislinget, és egy szaggatott partvonalhoz érkeztünk. Csak akkor emelkedtünk ki a vízből, amikor már sekély volt.

– Ne aggódjatok – szólalt meg Aisling, mert megérezte az idegességünket, miközben a szárazföld felé tartottunk. – Teljesen egyedül vagyunk itt.

– Azt hittem, egy város közelében laksz – csodálkozott Elizabeth a kerek kövek között ugrálva.

Aisling megvonta a vállát.

– A távolság relatív. – Egy régi házikóhoz vezetett minket, a fák közé. Nagyon hangulatos volt, ahogy a kunyhó megbújt a nagy ágak alatt. Elképzeltem, hogy az ágak hűvöset adnak nyáron, és télen megvédik a házat a hótól. A ház előtt egy kis kert volt, tele virágokkal és bogyókkal. Minden üdén burjánzott, ezért arra gondoltam, hogy míg mi csak a vízhez kötődünk, Aisling az összes elemből erőt tud venni.

– Milyen kicsi ez a ház! – jegyezte meg Miaka, amikor beléptünk. Aisling otthona csak egy szobából állt, ami talán még kisebb is volt, mint a mi nappalink a tengerparti házban. Bútor sem volt túl sok, csak egy kis ágy, egy pad meg egy asztal.

– Szerintem otthonos – mentegetőzött Aisling, miközben feltette a teáskannát egy ősrégi tűzhelyre. – Kedves tőletek, hogy eljöttetek. Szedtem ma friss bogyókat, és pitét akartam sütni. Adjatok negyvenöt percet, és fantasztikus desszertet ehetünk!

– Vendégeket vártál? – érdeklődött Elizabeth. – Vagy csak ennyire unatkozol?

Nem sok okunk volt főzőcskézni. Nem volt szükségünk ételre, és Elizabeth hónapokig is kibírta, mielőtt megkívánt volna valamilyen különleges ízt.

Aisling elmosolyodott, és befejezte a sütőedény kibélelését.

– Igen, a király bármelyik pillanatban betoppanhat.

– És a király szereti a pitét? – viccelődött Miaka.

– Mindenki szereti a pitét! – vágta rá Aisling, aztán felsóhajtott. – Egy kicsit tényleg unatkoztam ma. Ezért is örülök a látogatásotoknak.

Aisling mellé léptem, aki már a tölteléket öntötte a formába.

– Tudod, hogy mindig szívesen látunk. Nyugodtan élhetsz velünk, ha akarsz.

– Én szeretem a csendet.

– Az előbb mondtad, hogy unatkozol – emlékeztette Miaka, és egy művész szakértő szemével vette szemügyre a helyiséget.

– Száz napból egy ilyen – legyintett Aisling. – De tudom, hogy több időt kéne töltenem veletek. Majd megpróbálom.

– Jól vagy? – érdeklődtem. – Feszültnek tűnsz.

Aisling mosolyt erőltetett az arcára.