HARLAN COBEN

WIN

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

HARLAN COBEN

Az ártatlan

Az erdő

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Senki fia

Szökevények

Végakarat

Vér a véremből

JAMES ELLROY

Ez a vihar

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfídia

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Öntörvény

Nem akarod tudni

Rögeszme

Tégla

Végjáték

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Win

Grand Central Publishing, 2021

Copyright © 2021 by Harlan Coben

All rights reserved

Hungarian translation © Holbok Zoltán, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Fordította Holbok Zoltán

Szerkesztő Dési András

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-549-4

ISSN 2559-9550

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ez a mű a képzelet szüleménye. A regényben szereplő nevek, személyek, helyek és események fiktív kontextusban szerepelnek. Minden hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, élő és halott személyekkel pusztán a véletlen műve.

Diane és Michael Discepolónak,
hálával és szeretettel

1. FEJEZET

A bajnokság sorsát eldöntő dobás a kosár felé ível.

De nem érdekel.

Az indianapolisi Lucas Oil stadionban mindenki tátott szájjal követi a labda útját.

Én nem.

Én a pálya túlfelén levő fickót figyelem.

Közvetlenül a pálya szélén ülök, természetesen a felezőnél.

Jobbomon egy A listás, Marvel-szuperhős színész a bicepszén feszülő, fekete izompólóban – ismered a fajtáját –, balomon a népszerű rapmogul, Swagg Daddy – három éve tőle vettem a magángépemet – a saját márkás napszemüvegében. Bírom Sheldont (ez Swagg Daddy igazi neve), mind az embert, mind a zenéjét, de a behízelgő bratyizásától néha frászt kapok.

Ami engem illet, én a Savile Row-ról származó, méretre szabott, hajszálcsíkos, azúrkék öltönyben, egy limitált példányszámú, zöld-rózsaszín Lilly Pulitzer selyem nyakkendőben és egy exkluzív kivitelű, bordó Bedfordshire cipőben feszítek, amit Basil mester saját kezűleg készített George Cleverley cipészműhelyében. Bal mellzsebemből különleges Hermès díszzsebkendő kandikál ki mennyei precizitással.

Szeretem megadni a módját.

Azok kedvéért, akiknek ebből sem esett le: kőgazdag vagyok.

A levegőben úszó labda fogja eldönteni a márciusi őrület, vagyis az amerikai egyetemi kosárlabda-bajnokság rájátszásának kimenetelét. Furcsa, ha belegondolsz. Egy gyűrű felé pörgő, narancssárga golyóbis pillanatnyi szeszélyén múlik, hogy végül megtérül-e a sok befektetett energia, vér, verejték, könny, taktikázás, játékosmegfigyelés, edzői furfang, palánkra dobás, cselgyakorlás, hármas nyolcasozás, súlyzózás, kifulladásig végzett sprint és a serdülő-, ifi-, amatőr és középiskolás bajnokság áporodott levegőjű tornatermeiben eltöltött idő.

Ha a dobás kimarad, a Duke Egyetem csapata nyer. Ha bemegy, a South State és hívei rohanhatnak be a pályára ünnepelni. Az A listás szuperhős a South State-re járt, Swagg Daddy és szerénységem a Duke-ra.

Mindenki feszülten figyel. A zúgó tömeg elcsendesül. Az idő lelassul.

Bár az alma materem játszik, mint mondtam, nem érdekel. Eleve nem értem ezt az egész szurkolósdit. Sosem érdekelt, ki nyer egy olyan meccset, amiben én magam nem veszek részt. Miért kéne, hogy bárkit is érdekeljen?

Inkább kihasználom az időt, és a fickót figyelem.

A neve Teddy Lyons. Ő a South State egyik segédedzője. Kétméteres, tagbaszakadt fickó. Egy nagydarab, tenyeres-talpas behemót. Big T – legszívesebben erre a névre hallgat – harminchárom éves, és ez a negyedik edzői munkája. Állítólag jó taktikus, de inkább a tehetségek felkutatásában erős.

Megszólal a duda. Az utolsó századmásodperc is lepergett, de a csata kimenetele még bizonytalan.

A nézőtér olyan csendes, hogy szinte hallom, ahogy a labda a gyűrűn landol.

Swagg megszorítja a térdem. Az A listás szuperhős bőszen kitárja a karját, feszes tricepsze a mellkasomat veri.

A labda egy darabig a gyűrűn pattog, mintha direkt húzni akarná a tömeget, mielőtt élet-halál sorsáról dönt.

Én Big T-t figyelem.

Amikor a labda leperdül a gyűrűről, és visszahull a földre – a dobás tehát kimaradt –, a lelátó kékbe öltözött része felrobban. A perifériás látómezőmben érzékelem, ahogy a South State-kispad legénysége magába roskad. Nem szeretem ezt a kifejezést, de most találó. Valósággal összezuhannak, amikor a vereség ténye tudatosul bennük.

Kivéve Big T-t.

Az A listás filmsztár a kezébe temeti sármos arcát.

Swagg Daddy átkarolja a nyakamat.

– Nyertünk, Win! – üvölti. Rám néz. – Ilyen névvel, öcsém? Még szép!

Grimaszt vágok. Ez fárasztó volt.

– Rá se ránts, haver!

Alig hallom, amit mond. A zsivaj fülsiketítő. Közelebb hajol.

– Rohadt nagy bulit csapunk!

Berohan az ünneplőkhöz. Az örömmámorban úszó, diadalittas tömeg elözönli a játékteret, és magába szippantja Swagget.

Páran hátba lapogatnak. Hívnak, menjek én is, de nem megyek.

Újra Teddy Lyonst keresem a szememmel, de eltűnt.

Egyelőre.

Két óra múlva Teddy Lyons ismét felbukkan. Épp felém ballag.

Komoly dilemma előtt állok.

Szét fogom rúgni a seggét, ez fix, csak még azt nem tudom, mennyire. De az biztos, hogy amit kap, nem teszi zsebre.

A dilemma nem a verés ténye.

Hanem a módja.

Nem, attól nem félek, hogy elkapnak. Mindent jól kiterveltem. Big T-t meghívtuk Swagg Daddy bulijára. A VIP-bejáraton jön be. Legalábbis azt hiszi. De nem. Valójában nem is itt van a buli. A folyosó felől hangos zene szól, de csak a látszat kedvéért.

Csak ő meg én vagyunk az épületben.

Kesztyűben vagyok, felfegyverkezve, mint mindig, bár most erre nem lesz szükség.

Big T közeledik, úgyhogy térjünk is vissza a dilemmámhoz: csapjak le rá figyelmeztetés nélkül, vagy legyek sportszerű, és adjak neki némi sanszot?

Ez most nem a korrektségről meg az erkölcsről szól. Cseppet sem érdekel, ki mit gondol. Fiatalabb koromban sokszor voltam szorult helyzetben. Ha harcolni kell, a szabályok érvényüket vesztik. Csípj, rúgj, harapj, szórj homokot, használj fegyvert, bármit! Az igazi harc a túlélésről szól. Itt nem osztanak fair play díjat. Egy győztes van, és egy vesztes. Pont. Nem számít, hogy „csaltál”-e.

Vagyis egyáltalán nem okozna lelkifurdalást, ha váratlanul támadnám meg ezt az undorító férget. Nem félek övön alul ütni. Sőt, végig az volt a tervem, hogy akkor esem neki, amikor nincs rá felkészülve. A lényeg, hogy elintézzem. Baseballütővel, késsel vagy a fegyverem markolatával.

Hogy akkor most mégis mit nem tudok eldönteni?

Azt, hogy elég-e, ha a csontjait összetöröm. A lelkét is meg akarom törni. Ha a melák Big T alulmaradna szerény személyemmel szemben egy fairnek látszó küzdelemben – idősebb is vagyok, vékonyabb is, meg szebb is (ez tény), vagyis hozzá képest nyámnyilának tűnök –, az elég megalázó volna számára.

Szóval ez a tervem.

Már csak pár lépésnyire van. Úgy döntök, elállom az útját. Big T megáll, és felvonja a szemöldökét. Végigmér. Rámosolygok. Ő visszamosolyog.

– Téged ismerlek – közli.

– Ne mondd!

– Láttalak a meccsen. A pálya mellett ültél.

– Beismerem – felelem.

Kézfogásra nyújtja péklapátmancsát.

– Teddy Lyons. De mindenki csak Big T-nek hív.

Nem pacsizom le vele. Úgy nézek a kezére, mintha a kutya seggéből rángatták volna ki. Big T ott áll lefagyva. Egy pillanatig vár, majd úgy dönt, visszahúzza a kezét, mint egy megbántott kisfiú.

Megint rámosolygok. A torkát köszörüli.

– És ha most megbocsátasz – kezdi.

– Nem.

– Mit nem?

– Kicsit lassú vagy, Teddy! – sóhajtok. – Nem, nem bocsátok meg. Számodra nincs bocsánat. Vágod?

A mogorva ábrázat visszaül az arcára.

– Mi bajod van?

– Hmm. Melyik verzió legyen?

– Mi?

– Mondhatnám azt is, amit ilyenkor szokás, hogy „Nem, neked van bajod!”, vagy azt, hogy „Nekem? Az égvilágon semmi!”, de őszintén szólva, egyik sem túl frappáns!

Big T értetlenül néz. Legszívesebben félretolna, de eszébe jut, hogy az első sorban ültem, vagyis fontos ember lehetek.

– Hát, ööö… – mondja – akkor megyek a buliba.

– Nem mész.

– Tessék?

– Nincs itt semmiféle buli.

– Hogy érted…

– A buli kétsaroknyira van – mondom.

Csípőre teszi péklapátkezét. Edzőpóz.

– Most akkor mi van?!

– Rossz címet kaptál, haver! Hogy a zene? Az csak a látszat kedvéért szól. Ja, és a kidobó, aki beengedett? Az én emberem. Felszívódott, amint beléptél a kapun.

Big T kettőt pislant, majd közelebb lép. Én egy tapodtat sem hátrálok.

– Mi van?!

– Az van, hogy szétrúgom a segged!

Látnád, hogy kikerekedik a szeme!

– Te? – A felsőteste akkora, mint egy fallabdapálya szemközti fala. Közelebb lép, és fenyegetően fölém hajol. A góliátok fölényével néz le rám, egy olyan ember magabiztosságával, aki a termetéből adódóan még soha nem kényszerült küzdelemre, ha egyáltalán kihívták valaha. Ez tehát Big T szokásos, amatőr reakciója: hatalmas termetével az ellenfele fölé tornyosul, amíg az meg nem hátrál.

Én persze nem tántorítok. Kinyújtom a nyakam, és farkasszemet nézek vele. Látom, hogy elbizonytalanodik.

Nem várok tovább.

Ez a fölényeskedés végzetes hiba volt. A kezdőmozdulatom villámgyors és hatékony. Nyílhegyet formázok az ujjaimból, és torkon vágom. Furcsa, bugyborékoló hang jön ki a torkán. Közben oldalról, teli rüszttel elrúgom a térdét, amit korábban kétszer műtöttek keresztszalag-szakadással.

Hallom a reccsenést.

Big T ledől, mint egy öreg tölgy.

Felhúzom a térdem, és sarokkal tiszta erőből rátaposok.

Felüvölt.

Még egyszer rátaposok.

Üvölt.

Harmadszor is megtiprom.

Csend.

A többivel nem untatlak.

Húsz perccel később befutok Swagg Daddy partijára. A kidobó a hátsó terembe kísér. Csak háromféle ember juthat be ide: a gyönyörű nők, a híresek meg a tömött bukszájúak.

Hajnali ötig keményen toljuk. Utána egy fekete limuzin visz minket Swagg-gel a reptérre. A gép feltankolva vár, úgyhogy már indulunk is vissza New Yorkba.

Swagg az egész hazautat végigalussza. Én letusolok – igen, tusoló is van a gépemen –, megborotválkozom, és felöltöm a francia halszálkamintás, merinói gyapjúszövet Kiton K50 öltönyömet.

Landoláskor két fekete limuzin vár minket. Búcsúzóul lepacsizunk Swagg-gel. Az egyik limó őt viszi az alpine-i birtokára. A másikkal az irodámba vitetem magam a Negyedik sugárút egyik negyvennyolc emeletes felhőkarcolójához, Manhattan belvárosába. Az 1967-ben épült Lock-Horne Irodaház kezdettől fogva a családom tulajdonában van.

Felfelé menet megállok a negyediken. Korábban egy sportügynökség volt itt, amit a legjobb barátom működtetett, amíg pár éve le nem húzta a rolót. Sokáig fenntartottam a helyet, hátha meggondolja magát, és visszajön – a remény hal meg utoljára.

De nem jött. Úgyhogy továbbléptem.

Az új bérlő, a Fisher és Friedman, „áldozatsegítő” jogvédő irodaként aposztrofálja magát. A honlapjuk szlogenje szerint – igazából ezzel nyertek meg – nem lacafacáznak: „Segítünk tökön rúgni a bántalmazókat, a zaklatókat, az erőszakoskodó férgeket, az aberráltakat és a pszichopatákat!”

Ellenállhatatlan! A sportügynökséghez hasonlóan ebben a cégben is csendestárs-befektető vagyok.

Bekopogok. Amikor Sadie Fisher kiszól, hogy „Bújj be!”, résnyire nyitom az ajtót, és bedugom a fejem.

– Rosszkor? – kérdezem.

– A szociopaták soha nem alszanak – mondja. Fel sem néz a monitor mögül.

Igaza van. Ezért is fektettem a cégébe. Elismerésre méltó, ahogy kiállnak a bántalmazottakért és a megfélemlítettekért, de sajnos azt látom, hogy az erőszakoskodó, gyenge férfiak tábora (igen, legtöbbször férfiak) egyre népesebb.

Sadie fél szemmel felpillant.

– Azt hittem, a meccsen vagy Indianapolisban.

– Ott voltam.

– Ó, igen, a magángép. Néha el is felejtem, milyen gazdag vagy!

– Dehogy felejted el!

– Igaz. És mi szél hozott?

Sadie dögös könyvtárosnő-szemüveget és testhez simuló, mélyen dekoltált nadrágkosztümöt visel. Méghozzá nem véletlenül. Amikor először vállalta bántalmazott nők képviseletét, azt tanácsolták neki, hogy öltözködjön visszafogottan: viseljen alaktalan, jellegtelen, ergo nem kihívó, „ártatlan” ruhadarabokat, ami szerinte tipikus áldozathibáztató mentalitás.

Erre ő? Az ellenkezőjét csinálja.

Nem tudom, hogyan hozzam elő a témát, így csak annyit mondok:

– Hallom, az egyik ügyfeled kórházba került.

Felnéz.

– Szerinted küldjünk neki valamit? – kérdezem.

– Mégis mit, Win?

– Virágot, csokit…

– Az intenzíven van.

– Plüssállatot, lufit…

– Lufit?

– Valamit, csak hogy tudassuk vele, hogy gondolunk rá.

Sadie tekintete visszaréved a képernyőre.

– Az ügyfelünk egyetlen dologra vágyik: igazságra, de úgy tűnik, hiába.

Még mondanék valamit, de a felesleges virtuskodás és vigasztalás helyett a bölcs hallgatást választom. Már épp indulnék, amikor észreveszem, hogy a folyosón egy férfi és egy nő tart felém.

– Windsor Horne Lockwood? – szólít meg a nő.

Mire előrántanák a jelvényüket, már tudom, hogy zsaruk. Lerí róluk.

Sadie is tudja. Automatikusan feláll, és odajön. Természetesen egy rakat ügyvédem van, de őket az üzleti ügyeimre tartogatom. Személyes ügyekben a legjobb barátom, a korábbi irodabérlő sportügynök szokott a védelmemre kelni. Benne maximálisan megbízom. Most, hogy ő partvonalra került, ösztönösen Sadie lépett a helyébe.

– Windsor Horne Lockwood? – kérdezi ismét a nő.

Így hívnak. Hogy egész pontos legyek, III. Windsor Horne Lockwood. Ahogy azt a nevem is sugallja, előkelő származású vagyok, és ez – hála pirospozsgás arcbőrömnek, őszülő szőke tincseimnek, finom arisztokrata vonásaimnak és elitista arroganciámnak – könnyen ki is derül rólam. Nem is próbálom rejtegetni. Nem tudom, sikerülne-e egyáltalán.

Vajon mit szúrtam el Big T-nél? – tűnődöm. Jó vagyok. Nagyon jó. De nem tévedhetetlen.

Hol hibázhattam?

Sadie most már mellettem áll. Várok. Válasz helyett hagyom, hogy ő feleljen.

– Kit tisztelhetünk önökben?

– Karen Young különleges ügynök vagyok az FBI-tól – mondja a nő.

Young afroamerikai. Karcsúsított fazonú, konyakszín bőrkabátja alatt legombolt gallérú, oxfordkék blúzt visel. Ügynök létére jó ízléssel öltözködik.

– Ő pedig a társam, Jorge Lopez, különleges ügynök.

Lopez unalmasabb. Az öltönye szürke, mint a vizes járda, és lehangolóan gyászos, rozsdabarna nyakkendőt visel hozzá.

Mutatják a jelvényüket.

– Miről van szó? – kérdezi Sadie.

– Mr. Lockwooddal szeretnénk beszélni.

– Arra rájöttem – mondja Sadie némi éllel. – Miről?

Young elmosolyodik, és visszacsúsztatja a jelvényét a belső zsebébe.

– Egy gyilkosságról.

2. FEJEZET

Nehezen jutunk dűlőre. Young és Lopez minden további magyarázat nélkül el akar vinni valahová.

Sadie nem egyezik bele. Végül közbelépek, és nagy nehezen megállapodunk: velük megyek, de ügyvéd jelenléte nélkül nem kérdezhetnek és nem hallgathatnak ki.

Sadie nincs elragadtatva. Még csak harmincéves, de a kora ellenére nagyon okos.

Félrehúz, és óva int:

– Úgyis ki fognak faggatni!

– Tudom. Nem ez az első randevúm a hatóságokkal.

És nem is a második vagy a harmadik… de ezt Sadie-nek nem kell tudnia. Három okból sem akarom húzni az időt az ügyvédesdivel. Először is Sadie-nek jelenése van a bíróságon, és nem akarom, hogy elkéssen. Másodszor, ha valóban Teddy „Big T” Lyonsről van szó, érthető módon nem akarom, hogy Sadie így szerezzen tudomást a dologról. Harmadszor, érdekel ez a gyilkossági ügy, és kövezzetek meg, de elég biztos vagyok a dolgomban.

Kocsiba szállunk, és indulunk. Lopez vezet, Young az anyósülésen, én hátul. Furcsamód árad belőlük a nyugtalanság. Mint valami víz alatti szonár, rejtett hangimpulzusokat bocsátanak ki, s bár igyekeznek profik maradni – azok is –, a felszín alatt érzékelem a titkos hullámaikat. Ez a gyilkosság valahogy nem átlagos, nem hétköznapi. Próbálják leplezni, de az izgalmuk olyan, mint a feromon, könnyen kiszagolom.

Először a szokásos „csenddel veréssel” próbálkoznak. Az elv egyszerű: a legtöbb ember utálja a csendet, és bármit megtesz, hogy megtörje, így esetleg elejt valami kompromittálót vagy gyanúsat.

Már-már sértésnek veszem, hogy ezzel próbálkoznak.

Természetesen nem kapom be a csalit. Kényelmesen hátradőlök, egymáshoz illesztem az ujjbegyeimet, és kíváncsian kibámulok az ablakon, mint egy turista, aki először jár a nyüzsgő nagyvárosban.

Végül Young töri meg a hallgatást:

– Tudunk magáról.

A zsebembe nyúlok, és megnyomom a mobilomon a felvétel gombot.

A beszélgetést mostantól rögzítem. Rögtön megy is ki a felhőbe, arra az esetre, ha újdonsült FBI-os barátaim ne adj’ isten felfedeznék, miben mesterkedem, és követelnék, hogy töröljem le a felvételt, vagy semmisítsem meg a készüléket.

Mindenre fel vagyok készülve.

Young hátrafordul.

– Mint mondtam, tudunk magáról.

Hallgatok.

– Tudjuk, hogy régebben a Cégnek dolgozott – mondja.

Meglep, hogy tudomásuk van a múltamról, de nem mutatom. Közvetlenül a diploma után valóban dolgoztam az FBI-nál, de a feladatom szigorúan titkos volt. Az, hogy valaki beavatta őket – nyilván egy nagykutya lehetett –, megint csak arra enged következtetni, hogy ez a gyilkossági ügy nem szokványos.

– Úgy hallottuk, piszok jó volt! – teszi hozzá Lopez, és a visszapillantóban elkapja a tekintetemet.

A csenddel verésről hirtelen áttértünk hízelgésre.

Most sem mondok semmit.

Ráfordulunk a Central Park Westre. Ebben az utcában lakom. Most már egyre kisebb az esélye, hogy a gyilkosságnak Big T-hez van köze. Egyrészt tudom, hogy Big T túlélte, bár azt nem állítanám, hogy a haja szála sem görbült, másrészt, ha az FBI ezzel kapcsolatban akarna kihallgatni, a belvárosi székházuk, a Federal Plaza 26. felé fordulnánk. Ehelyett épp az ellenkező irányba tartunk, a lakóhelyem, a Central Park West és a 72. utca sarkán álló Dakota-ház felé.

Mérlegelem a lehetőségeket. Mivel jelenleg egyedül élek, biztosan nem arról van szó, hogy az áldozat egy családtagom. Lehetséges, hogy a bíróság házkutatási engedélyt adott ki a lakásomra, és miután találtak valami kompromittálót, most szembesíteni akarnak vele, de ez sem túl valószínű. A Dakota portása biztosan értesít róla, ha feltörik az ajtót, a rejtett riasztó pedig üzenetet küldött volna a mobilomra. Másfelől több eszem van annál, mint hogy bármi olyasmit elöl hagyjak, ami gyanúba keverne a hatóságok előtt.

Meglepetésemre Lopez megállás nélkül elhajt a Dakota-ház mellett. Tovább folytatjuk utunkat a belvárosban. A hatodik kereszteződésnél, a Természettudományi Múzeumhoz érve két járőrkocsit pillantok meg a 81. utcában. A Beresford előtt állnak, ami szintén egy nagy presztízsű, háború előtti luxus- apartmanház.

Lopez a tükörben figyel. Ránézek, és elhúzom a számat.

A Beresford portásainak egyenruháját látszólag a késő hetvenes évek szovjet tábornokai ihlették. Miközben Lopez leparkol, Young hátrafordul:

– Ismer valakit ebben az épületben?

A válaszom mosoly és csend.

Young a szemét forgatja.

– Na jó, akkor menjünk be!

Közrefognak – Lopez jobbról, Young balról –, és a márvány előcsarnokon át a várakozó falambériás lifthez vezetnek. Amikor Young megnyomja a legfelső szint gombját, rájövök, hogy a felhők fölé készülünk – képletesen és szó szerint, de leginkább anyagi értelemben. Az egyik alkalmazottam, a Lock-Horne Részvénytársaság valamelyik alelnöke a Beresford negyedik emeletén vett hatszobás apartmant, s bár több mint ötmillió dollárt fizetett érte, onnan is csak alig lát rá a parkra.

Young rám néz, és megkérdezi:

– Sejti, hová megyünk?

– Felfelé? – mondom.

– Nagyon vicces.

Szerényen megrebbentem a szempillámat.

– A legfelső szintre – mondja. – Járt már ott korábban?

– Nem hinném.

– Tudja, ki lakik ott?

– Nem hinném.

– Gondoltam, maguk gazdagok mind ismerik egymást.

– Téves sztereotípia – mondom.

– De ugye járt már korábban ebben az épületben?

Mire venném a fáradságot, hogy ne reagáljak, a liftajtó csilingelve kitárul. Azt hittem, ezek a liftek közvetlenül a deluxe lakosztályba nyílnak – az ilyen luxusapartmanokban általában oda szoktak –, de mi egy sötét folyosón találjuk magunkat. A tapéta vastag textúrájú, vörösesbarna. A jobbra nyíló ajtó kovácsoltvas csigalépcsőhöz vezet. Lopez megy előre. Young int, hogy kövessem.

Amerre csak lépünk, limlomok.

A lépcső mindkét oldalán méteres könyv-, magazin- és újsághalmok. Egyesével kell közlekedni – nicsak, egy ’98-as Time magazin –, de olyan szűk a hely, hogy még így is csak oldalazva férünk el.

A bűz gyomorforgató.

Közhely, de nem alaptalan: nincs borzalmasabb a bomló test szagánál. Young és Lopez befogja az orrát. Én nem.

A Beresfordnak négy tornya van, az épület minden sarkán egy. Mi az északkeleti torony lépcsőfordulójánál járunk. Akárki lakik – jobban mondva lakott – itt, a felhők felett, az egyik legelőkelőbb manhattani épület legfelső emeletén, minden jel szerint kényszeres gyűjtögető volt. Alig bírunk megmoccanni. Négy bűnügyi technikus teljes vértezetben, zuhanysapkával a fején próbálja átrágni magát a kuplerájon.

A holttestet már bezsákolták. Meglep, hogy még nem vitték el, de mint mondtam, itt most semmi sem szokványos.

Fogalmam sincs, miért vagyok itt.

Young egy fényképet mutat, feltételezem, az elhunytét. A szeme csukva, a fehér lepedő egészen az álláig húzva. Hófehér bőrű, idősebb férfi volt.

Gyenge hetvenesnek saccolnám. Fejtetőn kopasz, oldalt, a füle körül kissé gyapjasabb szürke fodrok. Sűrű, bozontos, piszkosfehér szakáll. Mintha a kép készültekor épp egy bárányt nyelt volna le.

– Felismeri? – kérdezi Young.

Az igazat mondom.

– Nem. – Visszaadom a fotót. – Ki ez?

– Az áldozat.

– Arra rájöttem, kösz! Úgy értem, hogy hívják.

A két ügynök összenéz.

– Nem tudjuk.

– Nem kérdezték a bérlőt?

– Azt gyanítjuk – mondja Young –, hogy ő a bérlő.

Várok.

– Ezt a toronylakosztályt egy lekövethetetlen hátterű fedőcég vette meg harminc évvel ezelőtt.

Lekövethetetlen hátterű. Ismerem a módszert. Magam is gyakran folyamodom hasonló eszközökhöz. Nem is annyira az adóelkerülés miatt, bár az is előny. A manőver lényege esetemben – és úgy tűnik, a néhai gyűjtögető esetében is – a névtelenség.

– Semmi irata? – kérdezem.

– Egyelőre nem találtunk.

– Az épület alkalmazottai…

– Egyedül élt. A küldeményeket a lépcső aljára tették le neki. Az emeleti folyosókon nincsenek biztonsági kamerák, vagy ha vannak is, letagadják. A közös költséget a cég rendben fizeti. A portások szerint a Remete – csak így hívták – a világtól elzárkózva élt. Ritkán járt el, és akkor is kendővel fedte az arcát, és a titkos alagsori kijáraton távozott. A menedzser ma reggel talált rá, miután a bűz az alatta levő szinten is terjedni kezdett.

– Szóval az épületben senki sem tudta megmondani, hogy kicsoda?

– Eddig nem – mondja Young –, de persze minden lakót végigkérdezünk.

– Adja magát a kérdés… – kezdem.

– Éspedig?

– Miért vagyok itt?

– A hálószoba.

Young valami reakcióra számít. Hiába.

– Jöjjön!

Elindulunk, az ablakon túl jobbra teljes pompájában feltárul a Természettudományi Múzeum planetáriumának kupolája, balra pedig a Central Parkra látunk. Az én lakásomból is pazar kilátás nyílik a parkra, de míg a Dakota-ház csak kilencszintes, itt most több mint húsz emelet magasságban vagyunk.

Engem nem könnyű megdöbbenteni, de amikor belépek a hálószobába – és megértem az ittlétem okát –, földbe gyökerezik a lábam. Nem mozdulok. Csak állok, és bámulok. A múltba zuhanok, mintha az elém táruló kép egy időkapu volna. Nyolcéves vagyok, és épp beosonok a nagypapa kedvenc szalonjába a Lockwood-birtokon. A tágabb rokonság többi tagja még kint van a kertben. Fekete öltönyt viselek, és ott állok egymagamban a díszes parkettán. Ez még a családunk széthullása előtt van, jobban mondva ez az a pillanat, amikor az első szakadások megjelennek az összetartozás szövetén. Nagypapa temetésének napja. Bár a szalont, a kedvenc szobáját, befújták valami rossz szagú fertőtlenítőszerrel, még mindig érződik a pipája megnyugtató, ismerős illata. Élvezettel szippantom magamba. Tétován előrenyúlok, és megérintem kedvenc foteljének bőrkárpitját, mintha csak arra várnék, hogy hirtelen testet ölt, és ott terem kötött kardigánjában, papucsban, pipával a kezében. Végül a nyolcéves énem elég bátorságot gyűjt ahhoz, hogy felkapaszkodjon a füles bőrfotelbe. Elhelyezkedem, és felpillantok a kandalló feletti falra, ahogy nagypapa is gyakran tette.

Tudom, hogy Young és Lopez a reakciómat várja.

– Először azt hittük, hamisítvány – magyarázza Young.

Én csak bámulok, ahogy nyolcévesen abban a bőrfotelben.

– De áthívtunk egy művészeti kurátort a park túloldaláról, a Metből – folytatja Young.

A Met a Metropolitan Művészeti Múzeum közkeletű neve.

– Le akarja vetetni, hogy a biztonság kedvéért elvégezzen néhány vizsgálatot, de mérget venne rá, hogy eredeti.

A gyűjtögető hálószobája a torony többi részével ellentétben tiszta, tágas, rendezett. Az ágyat bevetették.

Fejtámla nincs. Az éjjeliszekrényen csupán egy olvasószemüveg és egy bőrkötésű könyv hever. Most már tudom, miért hoztak ide: hogy lássam az egyetlen tárgyat, ami a falon lóg.

Az olajfestményt, amelynek a címe Hölgy virginálnál Johannes Vermeertől.

Igen, Vermeertől. Igen, az a festmény!

A mestermű, ami egyike Vermeer harmincnégy ma ismert alkotásának, meglepően kicsi, alig negyvenöt centiméter magas és negyven centiméter széles, de egyszerűségében és szépségében is nagy hatást gyakorol a szemlélőre. Ez a kép, amelyet csaknem száz évvel ezelőtt még a dédapám vásárolt meg, a Lockwood-kastély szalonjának falán függött. Bő húsz éve a családom a birtokunkban levő másik remekművel, Picasso Olvasó nőjével együtt kölcsönadta ezt a mai viszonyok közt több mint kétszázmillió dollárt érő festményt a Lockwood Galériának, ami a Haverford Egyetem campusának legrégebbi, ikonikus épületében, a Founders Hallban kapott helyet. Talán olvastál az éjszakai műkincsrablásról. Az évek során mindkét remekmű hollétével kapcsolatban számos téves bejelentés érkezett – legutóbb a Vermeert vélték látni egy arab herceg jachtján –, de végül a nyomok egyike sem bizonyult valósnak (néhányat magam ellenőriztem). Feltételezések szerint a rablás ugyanannak a bűnszövetkezetnek a nevéhez fűződik, amely a bostoni Isabella Stewart Gardner Múzeumból nem kevesebb mint tizenhárom képet emelt el, köztük Rembrandtot, Manet-t, Degas-t és igen, egy Vermeert.

A két rablásból származó festmények közül egy sem került elő.

Egészen mostanáig.

– Észrevétel? – mered rám Young.

Nagypapa szalonjában két üres képkeretet akasztottam fel, egyrészt az ellopott képek tiszteletére, másrészt abban a reményben, hogy a mesterművek egy nap majd hazakerülnek.

Úgy tűnik, ez a remény most, legalábbis részben, teljesült.

– A Picasso? – kérdezem.

– Semmi nyoma – mondja Young –, de mint látja, még sok mindent át kell vizsgálnunk.

A Picasso jóval nagyobb, több mint százötven centiméter magas és százhúsz centiméter széles. Ha itt lenne, valószínű, már megtalálták volna.

– Egyéb észrevétel? – kérdezi Young.

A fal felé bökök.

– Mikor vihetem haza?

– Időbe telik. Ismeri a protokollt.

– Ismerek egy neves művészeti kurátor-restaurátort a New York-i Egyetemen. A neve Pierre-Emmanuel Claux. Azt szeretném, ha ő vizsgálná meg.

– Erre megvannak a saját embereink.

– Nem, különleges ügynök, nincsenek. Sőt, épp az előbb ismerte be, hogy délelőtt találomra hívott át valakit a szemközti múzeumból!

– Találomnak azért nem nevezném…

– Nem olyan nagy kérés – folytatom. – Kevés olyan ember van a világon, aki annyira értene a festmények eredetiségvizsgálatához, kezeléséhez és szükség esetén helyreállításához, mint ő.

– Meglátjuk – próbálja Young másfelé terelni a beszélgetést. – Egyéb észrevétel?

– Az áldozatot megfojtották, vagy elvágták a torkát?

Egymásra néznek. Lopez megköszörüli a torkát.

– Honnan tudja…?

– A lepedő a nyakáig volt húzva – mondom. – A képen, amit mutattak. Gondolom azért, hogy a sérülést eltakarják.

– Ebbe most ne menjünk bele, jó? – hárít Young.

– Tudjuk a halál idejét? – kérdezem.

– Ebbe se menjünk bele.

Röviden: gyanúsított vagyok.

Nem feltétlenül értem, miért. Ha én követtem volna el a gyilkosságot, nyilván magammal viszem a festményt. Vagy pont nem. Talán elég okos lettem volna ahhoz, hogy a gyilkosság után otthagyjam, hogy majd megtalálják és visszajuttassák a családomhoz.

– Nem jut eszébe semmi, amivel segíthetne nekünk? – kérdezi Young.

Nem fárasztom őket a kézenfekvő elmélettel: a remete műkincstolvaj volt. Az ellopott képeket pénzzé tette, a pénzt pedig arra használta, hogy a személyazonosságát elrejtse, fedőcéget alapítson, és megvegye az apartmant. A Vermeert valamiért – talán mert megszerette vagy túl kockázatosnak vélte eladni – megtartotta.

– Tehát még soha nem járt itt korábban – tér a tárgyra Young.

A hangja feltűnően semleges.

– Mr. Lockwood!

Érdekes. Valamiért meg vannak győződve arról, hogy jártam már ebben a toronyban. Pedig nem. Az is világos, hogy a szokásrendtől eltérően azért hoztak a gyilkosság helyszínére, hogy kibillentsenek a nyugalmamból. Ha a gyilkossági nyomozások bevett protokollját követték volna, akkor egy kihallgatószobába visznek, ahol jobban észnél lennék, és felvenném a védekező pózt. Valószínűleg büntető ügyvédet is kértem volna.

Mégis mit hisznek, milyen terhelő bizonyíték van ellenem? Árulja már el valaki, az isten szerelmére!

– A családom nevében hálás vagyok, hogy megtalálták a Vermeert! Remélem, hamarosan a Picassónak is a nyomára bukkannak. És most engedelmükkel visszamennék az irodámba.

Nincs ínyükre a reakcióm. Young Lopezre néz, és bólint. Lopez átmegy a másik szobába.

– Egy pillanat! – mondja Young. A mappájából előhúz egy másik fotót. Amikor megmutatja, leesik az állam.

– Felismeri ezt, Mr. Lockwood?

– Szólítson nyugodtan Winnek! – mondom, hogy időt nyerjek.

– Felismeri ezt, Win?

– Úgyis tudja, hogy igen.

– Ez itt a családi címerük, jól mondom?

– Jól.

– Nyilván sok idő, míg az egész lakosztályt átvizsgáljuk – folytatja Young.

– Ha maga mondja.

– Viszont találtunk egy érdekes tárgyat a hálószobagardróbban.

Young elmosolyodik. Szép mosolya van.

– Egy felettébb érdekes tárgyat!

Várok.

Visszajön Lopez. Mögötte egy bűnügyi technikus bukkan fel, kezében egy polírozott fémcsattal ellátott krokodilbőr utazótáskával. Rögtön azonosítom, de nem értem. Ennek így semmi értelme.

– Felismeri ezt a táskát? – kérdezi Young.

– Kellene?

Természetesen felismerem. Évekkel ezelőtt Plum néni a család minden férfi tagjának csináltatott egyet. Valamennyit a családi címer és a tulajdonos monogramja díszíti. Amikor átadta – tizennégy voltam –, türtőztetni kellett magam, hogy ne vágjak pofákat. Nem zavar a luxus és az elegancia, viszont zavar minden, ami közönséges és giccses.

– A táskán az ön monogramja van.

A technikus oldalra dönti a táskát, hogy lássam a cirádás barokk betűket:

WHL3.

– Az maga, nem igaz? WHL3, vagyis III. Windsor Horne Lockwood?

Nem mozdulok, nem beszélek, az arcom sem árul el semmit. Igazán nem akarok hatásvadász lenni, de ez a felfedezés most kirántotta alólam a szőnyeget.

– Nos, Mr. Lockwood, nem akarja elárulni, mit keres itt a táskája?

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET