Hugo Macdonald

Hogyan hozzuk
ki a legtöbbet
a nagyvárosi életből?

részlet

A fordítás alapja:
Hugo Macdonald: How to Live in the City
First published in 2016 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, a division Macmillan Publishers International Limited

Copyright © The School of Life 2016

Fotók © Ana Cuba Fordította: © Garamvölgyi Andrea, 2018

Szerkesztette: Turi Gergő
Borítóterv: Marcia Mihotich

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea

ISBN 978 963 565 158 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Skye szigetének és Londonnak, Anyunak, Apunak és Jamesnek

Bevezetés

Vajon itt megláthatom önmagamat is?

Az emberi lét önmagában is nehéz, következésképpen mindenféle emberi településnek […] megvannak a maga nehézségei. A nagyvárosokban jóval több a nehézség, mert ott jóval több az ember.

Jane Jacobs: The Death and Life of Great American Cities

(Az amerikai nagyvárosok élete és halála)

Ember légy, ne vad!

Könyvünk témája a nagyvárosi lét. „Az emberi lét önmagában is nehéz” – megkapó megfogalmazás ez a téma egyik legkiválóbb szakértőjétől, Jane Jacobstól. Együtt, tömegben megtapasztalni a létezést pedig még nehezebb. A nagyvárosi emberi lét egyenesen kihívás. Nem véletlenül született meg ez a könyv: segíteni szeretne abban, hogyan küzdjünk meg a nagyvárosi lét kihívásaival, hogy újra embernek érezhessük magunkat egy embertelen környezetben.

A nagyvárosi élet átformálja a képességeinket. Hatására felerősödhet bennünk a csodálattal vegyes tisztelet és öröm érzése, ugyanakkor el tudja tompítani az érzékeinket is, lerombolja az érzékenységünket, kiöli belőlünk a józan ítélőképességet. Az urbánus lét egyazon héten, napon, sőt órán belül is képes felemelni, majd a mélybe taszítani. Teljesen kifordít önmagunkból. Nézzük csak meg, hogyan viselkednek a csúcsforgalomban munkába ingázó embertársaink, és máris megbizonyosodhatunk arról, hogy még a legcivilizáltabb emberi lény is pillanatok alatt vadállattá válhat, ha rabul ejti a tömeg, vagy épp hozzápréselődik egy dezodorálatlan hónalj.

A városi élet persze sokkal nagyobb élvezetet kínál az efféle borzalmas tömegközlekedési szituációknál. Ám a városok terjeszkedésével párhuzamosan (és szinte valamennyi város növekszik) a rendszerek, a szolgáltatások és az erőforrások mind kezdik elérni kapacitásuk felső határát, így a nagyvárosi hétköznapok nehézségei is fokozódnak. Mit tehetünk azért, hogy a jó dolgok ne vesszenek el a sok rossz között?

Noha nap mint nap szembesülünk a városi lét kegyetlen valóságával, mégsem születnek olyan kézikönyvek, amelyek segítenének túlélni, megküzdeni az akadályokkal, vagy megerősíteni szívünkben a nagyvárosi lét szeretetét. Bezzeg a turistáknak ezerszám készülnek nyomtatott és online útmutatók! Olyan művet azonban keresve sem találni, amely tanáccsal szolgálna arra nézve, hogyan éljünk a saját városunkban, mihez kezdjünk, ha azt érezzük, elkap a gépszíj, bedarál a rendszer, és a város már túl mocskos és rideg a számunkra. Hiánypótlásként született meg ez a könyv.

A nagyvárosok iránti szerelmem még véletlenül sem a gyerekkoromban gyökerezik, inkább egyfajta ellenreakciónak mondanám, hiszen vidékibb életet éltem a vidékinél: a Skócia északnyugati partjainál fekvő Skye szigetén, egy Sleat nevű településen nőttem fel. Otthonom egy kis szálloda volt, amelyet a szüleim vezettek – csodálatos környezetben állt a keskeny, hosszú tengeröböl partján, egy hegy lábánál. Onnan egy erdei úton, majd egy hídon átkelve lehetett eljutni ahhoz a tőlünk néhány kilométerre elhaladó, egysávos úthoz, amely a legközelebbi településhez vitt. Akkoriban Skye még igazi sziget volt (1995-ben épült meg a híd, amely a szárazfölddel összekötötte). Távol esett mindentől, és szinte állandóan esett az eső.

Gyerekként a nagyvárosról alkotott képem különféle mozaikdarabkákból állt össze: a híradóból elkapott pillanatfelvételekből, újságok címlapfotóiból és -sztorijaiból, valamint egyéb, hasonlóan tünékeny információtöredékekből. Az 1980-as években a nagyvárosokban hemzsegtek a rendőrök, lázongások törtek ki, autókat robbantgattak. Volt egy „Ratrace” (Taposómalom) nevű társasjátékunk, amely azzal a megkérdőjelezhető szlogennel hirdette magát, hogy „ezt játsszák azok, akik feljebb akarnak jutni a társadalmi ranglétrán”. Amolyan „egyszer fent, egyszer lent” típusú gazdálkodós játék volt, amely nyíltan arra biztatta a játékosokat, hogy pénzen vegyék meg maguknak a sikert. Az én fogékony, gyermeki elmémben London úgy jelent meg, mint egy veszélyes és félelmetes hely, amely tele van olyan emberekkel, akik egymást taposva törnek egyre magasabbra.

Hétéves koromban aztán egyszer családostul délnek vettük az irányt, hogy meglátogassuk a Londonban élő nénikémet. Akkor végre lehullt a szememről a hályog, és a város örökre rabul ejtett. Nem láttunk egyetlen utcai balhét sem, és szerencsére autóbomba sem robbant a közelünkben. A nővérem viszont annyira rettegett az IRA terrorszervezettől (Irish Republican Army – Ír Köztársasági Hadsereg), hogy belehányt a nénikénk konyhai fiókjába. (Ő egyébként azóta visszaköltözött Skye-ra.) Hogy mit láttunk? Egy olyan világot, amely semmiben sem hasonlított arra, ami addig a képzeletemben élt. Hatalmas óriásplakátokat, amelyek maguktól forogtak, és így egymás után három hirdetést is fel tudtak villantani, fekete taxikat, fekete embereket, indiaiakat, kínaiakat, kirakatokba aggatott, furcsa, rózsaszín kínai ételeket, lovas rendőröket, óriási adótornyokat, műalkotásnak beillő frizurákat, piercinges, kisminkelt nőket és férfiakat. London hatalmas volt, zűrzavaros, mocskos és nyüzsgő. Ez mind új és izgalmas volt számomra. A város – enyhén szólva is – felvillanyozott. Gyakran gondolok az első londoni utamra – ez az az emlék, amely sokat segít, ha elegem van a városi élet nyűgjeiből. Eszembe juttatja, mennyire lenyűgözött ennek a városnak a nagysága, a mozgalmassága és a tempója. Segít, hogy tartsak egy kis szünetet, vegyek egy mély lélegzetet, és hagyjam, hogy újra átjárjon az a gyerekkori áhítat.

Kinek szól ez a könyv?

Röviden: bárkinek, aki nagyvárosban él. Bővebben: bárkinek, akinek ismerősek az alábbi érzések vagy gondolatok:

- Ciki, hogy semmit sem tudok annak a pasasnak az életéről, aki minden reggel a kezembe nyomja a kávét.

- Nagyon elmennék arra a kiállításra/koncertre/színdarabra/filmre, muszáj időt szakítanom rá. Megint eltelt egy hétvége, és nem maradt utána más, csak a másnaposság.

- A francba, lemaradtam a kiállításról! Én vagyok az egyetlen, aki nem látta?

- Miért mindig akkor toporognak előttem az emberek, amikor sietek?

- Nem találkozom eleget a barátaimmal. Miért ilyen nehéz megszervezni velük bármilyen programot?

- Miért félek megtenni bizonyos dolgokat vagy programot tervezni?

- Hurrá! Lemondták a bulit! Végre lesz egy nyugis estém egyedül.

- Normális, hogy nap mint nap minden ok nélkül mérges leszek egy csomó idegen emberre?

- Tele a polc mindenféle étellel, mégsem találok semmi kedvemre valót.

- Nem szeretem a munkám/párom/baráti köröm/lakásom, de most nincs energiám újat keresni. Hol kezdjek egyáltalán hozzá?

- Olyan ember akarok lenni, aki szombat reggel 9.30-kor futni megy. De akkor miért vagyok még ágyban? És már megint. Lassan dél van, 33 éves vagyok, és még csak ki sem keltem az ágyból.

- A barátaimnak és a családomnak mindig azt mondom, hogy azért szeretem ezt a várost, mert sok mindent lehet csinálni. De őszintén szólva, soha nem csinálok semmit, ami rossz érzés.

- Ki mondta, ha eleged van Londonból, akkor az életből van eleged? Lehet, hogy át kéne költöznöm New Yorkba, vagy a tengerpartra. És ki mondta, hogy csak az unalmas emberek unatkoznak? Akkor ez most azt jelenti, hogy unalmas vagyok, vagy elegem van az életből? Esetleg mindkettő? Hogy lehet ez, amikor Londonban élek?

Ha a fentiek közül bármelyik érzés és gondolat ismerős, biztosan találni fogunk ebben a könyvben valami kedvünkre valót.

Egy kapcsolat művészete

A városi lét nem tudomány, hanem művészet. Aki úgy dönt, hogy nagyvárosba költözik, az egyúttal kapcsolatba kezd az adott várossal. És ahogy az emberi kapcsolatokat, úgy a városunkkal kialakított kapcsolatot is ápolni és táplálni kell – dolgozni rajta. Hogyan éljünk tudatosan ahelyett, hogy csak sodródnánk? Hogyan tartsuk életben az érzéseket, hogy ne haljanak el? Hogyan maradjunk aktívak, és ne engedjük, hogy eluralkodjon rajtunk a passzivitás? Mikor legyünk kemények, és mikor lágyuljunk el? Mikor harcoljunk, és mikor őrizzük meg inkább a hidegvérünket? Mit fogadjunk el, és hogyan viszonozzuk? A következő fejezetekben ezekre a kérdésekre keressük a választ.

Londont tartom az otthonomnak, de ehhez a könyvhöz egy évtizednyi utazgatás és közel 150 városba tett látogatás élményeiből is bőséggel merítettem. Formatervezéssel, építészettel és urbanisztikával foglalkozó újságíróként sokszor és sokan szélesre tárták az ajtót előttem, így sok mindent megtudhattam az adott városokról. Mindenhol igyekeztem meglesni a város „valódi életét” (jelentsen bármit is ez), és elszakadni attól a művi képtől, amelyet a városi vezetők és a színes katalógusok szerettek volna rám erőltetni. Mindeközben barátságok szövődtek – a barátaim élményei, valamint a saját tapasztalataim együttesen jelentették e könyv anyagának elsődleges forrásait. Előre is elnézést kérek, ha London iránti elfogultságom túlságosan kiütközne. Ez azért lehetséges, mert a könyvben szereplő gondolatok nagy része ebben a városban formálódott. Illetve azért is, mert ha górcső alá vesszük a városi életet, megállapíthatjuk, hogy London a világ egyik legnagyobb Petri-csészéje. Ami elmondható a londoni életről, annak nagy része – kultúrától, éghajlattól, földrajzi adottságoktól és kiterjedéstől függetlenül – sok másik nagyváros esetében is megállja a helyét.

Gondolom, nem én vagyok az egyetlen Londonban – vagy bármelyik nagyvárosban –, akit felzaklat a gondolat, hogy csak egy élő puzzle-darab a csúcsforgalom nagy kirakósában, vagy akit folyton bűntudat nyomaszt, amiért egy sor dologra sosem tud időt szakítani. De a város még így is elvarázsol. A kínálkozó alkalmak, a vibráló energia, a soha nem múló érzés, hogy a lehetőségek száma végtelen – teljesen rabul ejt. Ettől vagyok igazán elememben. Folyamatosan tanulom és gyakorlom, hogyan érezzem magam boldognak, és ne bűntudatosnak emiatt. És azt is, hogyan kell egyszerűen csak érezni. Tanulom, hogyan kell lelassítani, és mikor kell felpörögni. Nem vagyok épp az erény megtestesülése. De míg régebben elborzasztott már annak gondolata is, hogy a filmszakadás egy éjszakai buszon, az ébredés pedig egy fényárban úszó külvárosi buszgarázsban érjen, ma már lazábban veszem ezeket a dolgokat. Vagy egyszerűen taxit hívok.

Próbáljunk ki és fedezzünk fel mindent, az élményeinket pedig osszuk meg másokkal is! Így gyűlnek össze azok az értékes tapasztalatok és ismeretek, amelyek alapján már el tudjuk dönteni, mi az, ami személy szerint nekünk jó (és mi az, ami nem) a városi életben. Elvégre az emberi létezés egyszemélyes tapasztalat. Minél inkább magunkénak tudjuk a nagyvárosi élményeinket, és minél inkább felelősséget vállalunk önmagunkért mint egyénért, annál valószínűbb, hogy rátalálunk azokra a helyekre, ahol jól érezzük magunkat, és önmagunk lehetünk.

Városlakók

Folyamatosan az elvárosiasodás döbbenetes statisztikáival traktálnak minket. Így aztán, ha valaki megemlíti, hogy 2050-re a Föld lakosságának 75%-a nagyvárosokban fog élni, már a szemünk sem rebben. A tengernyi tévéműsornak, újságcikknek, sikerkönyvnek, konferenciának, fényképnek, listának, lájknak és megosztásnak köszönhetően annyit láttuk, hallottuk, olvastuk már ezeket a tényeket és a következményeiket, hogy mostanra nem érik el az ingerküszöbünket. Tele a fejünk az urbanizmus hívószavaival, és éppen ezért, el is távolodtunk a témától. Nem igazán tudjuk már, mit jelentenek ezek a fogalmak, és hogyan hatnak ránk. Minden erőnkkel azon vagyunk, hogy megfejtsük, milyen lesz nagyvárosaink jövője, csak közben épp azzal nem foglalkozunk, hogy velünk mi történik: a folyton változó nagyvárosok lakóival. A város mint absztrakt létező előtérbe került, míg mi, emberek háttérbe szorultunk. Pedig a boldogság kapcsán csak a személyes, emberi élmények és tapasztalatok számítanak igazán.

Ez a könyv nem a városokról, hanem a városlakókról szól – nekik szántam, az ő életükről. A megosztott tapasztalatok, megfigyelések, a józan ész szülte tippek és tanácsok révén a nagyvárosi környezetben együtt élők úgy kapnak lehetőséget az egészséges fejlődésre, hogy eközben embernek érezhetik magukat. Körbejárjuk a városi léttel együtt járó sajátos helyzeteket és körülményeket, olyan kérdésekre keresve a választ, mint: Vajon mi késztet minket arra, hogy felsegítsünk egy idegent a földről egy vasútállomás jegyirodájában, majd egyazon lendülettel átmenjünk az utca túloldalára, hogy ne kelljen köszönnünk egy ismerősnek?

A közhiedelem szerint a boldog nagyvárosi élethez gazdagság kell. Tagadhatatlan, hogy a pénz (avagy a gondtalan jólét) általában javít az ember életminőségén, de ma már egyre többen tapasztaljuk, hogy önmagában a pénz nem oldja meg minden gondunkat. Az emberi értékek sokkal fontosabbak, és ingyen teszik lehetővé a belső békét és a megelégedettséget a külső körülményekkel. Leginkább lehangoló élményeimet mostanában épp lelketlen, drága éttermekben és szállodákban szereztem, amelyekről pedig gyakran azt gondoltam, hogy a nagyvilági életet jelenthetik. Ehelyett mit láttam? Ürességet – üres, félresikerült és meglepően divatjamúlt volt minden (ideértve a vendégek többségét is).

A könyv öt fejezetből áll: mindegyik a nagyvárosi élet más-más vonatkozásával foglalkozik, és tanácsokkal szolgál arra nézve, hogyan hozhatjuk ki a legtöbbet az életformánkból. Először arra a kérdésre keressük a választ, miként találhatjuk meg a helyünket a városban: hogyan kezdjük az ismerkedést és építsük fel sajátos kapcsolatunkat a választott nagyvárossal. A második fejezetben a többi városlakóhoz fűződő viszonyunkat vizsgáljuk – kezdve a futó ismerősökkel, eljutva egészen az igaz barátokig és élettársakig, külön kiemelve a saját magunkkal kialakított kapcsolatot. A harmadik fejezet arról szól, miként teremthetjük meg a munka és a magánélet rendkívül fontos egyensúlyát: mikor és hogyan adjunk teret a játéknak vagy összpontosítsunk a munkára, de anélkül, hogy ebbe megrokkannánk, vagy szétrobbannánk a stressztől. A negyedik fejezetben szó esik mindenről, ami a városi közlekedést érinti: Mi a helyzet, ha túl korán érkezünk, ha eltévedünk? Hogyan használjuk a várost testmozgásra, és miért öröm taxisofőrökkel beszélgetni? Az utolsó fejezetben pedig arra keressük a választ, miként gazdagíthatjuk magunk is a várost: hogyan táplálhatjuk, és segíthetjük a fejlődését.

A Hogyan hozzuk ki a legtöbbet a nagyvárosi életből? nem tankönyv vagy útikalauz, sokkal inkább egyfajta kézikönyv. Remélem, a könyv segít elgondolkodni azon, hogyan és miért érzünk, reagálunk és viselkedünk egy-egy nagyvárosi szituációban úgy, ahogy. Szerencsés esetben arra bátorít, hogy megpróbáljunk egy kicsit humánusabbak lenni, és nem egy óriási gépezet fogaskerekeként létezni. Minél többen igyekszünk emberhez méltó életet élni, annál emberarcúbbá válik körülöttünk a város is.

A szerzőről

Hugo Macdonald Londonban élő, várostervezéssel, építészettel és dizájnnal foglalkozó kritikus és szakmai tanácsadó. Mielőtt a fővárosba költözött, a Cambridge-i Egyetemen arabisztikát és modern kori történelmet hallgatott. Eddigi pályafutása során volt már a Wallpaper* magazin weboldalának főszerkesztő-helyettese, majd a Monocle magazin dizájnszerkesztője, ahol heti rendszerességgel jelentkezett a Monocle rádió dizájnnal és építészettel foglalkozó műsorának, a „D szekciónak” műsorvezetőjeként. Miután rövid kitérőt tett Ilse Crawford dizájntanácsadó cégénél, a Studioilsénél márkaigazgatóként, saját céget alapított. Írásai jelentek meg többek között a Financial Times, a Guardian, a Modern Design Review és a Journal of the London Society hasábjain is.

Az élet iskolája sorozatról

Hogyan találjunk olyan munkát, amelyben kiteljesedhetünk? Megérthetjük-e valaha a múltunkat? Miért olyan nehéz működtetni a kapcsolatainkat? Ha lehetőségünk lenne megváltoztatni a világot, meg is kellene tennünk? Az élet iskolája számos tanfolyam, terápia, könyvek és egyéb eszközök révén kíván segíteni egy teljesebb élet kialakításában és megélésében. Nincs kész válaszunk minden kérdésre, de Az élet iskolája sorozat – a pszichológiai, az irodalmi és a filozófiai témáktól a képzőművészeti alkotásokig – hasznos ötleteket ad, amelyek kétségtelenül ösztönöznek, provokálnak, tanítanak és segítenek majd bennünket.

Tartalom

Bevezetés

1. fejezet: Hogyan érezzünk rá a városra?

2. fejezet: Hogyan alakítsuk az emberi kapcsolatainkat?

3. fejezet: Hogyan legyünk egyszerre lágyak és kemények?

4. fejezet: Mozgásban és nyugalomban

5. fejezet: Hogyan gazdagíthatjuk a várost?

Utószó

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Az idézetek forrásai

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Az élet iskolája sorozatról

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Poppins – SIL Open Font License