Gyilkosság
a diákszállóban

részlet

Translation entitled „Gyilkosság a diákszállóban”
© 1955, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Hickory Dickory Dock
Copyright © 1955 John Mallowan and Peter Mallowan.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Sarlós Zsuzsa
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2005, 2023 Sarlós Zsuzsa
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 163 0

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első fejezet

Hercule Poirot a homlokát ráncolta.

– Miss Lemon – mondta.

– Igen, monsieur Poirot?

– Ebben a levélben három hiba van.

Poirot hangjában hitetlenkedés csendült. Miss Lemon, ez a csúnya, megbízható nő ugyanis sohasem hibázott. Soha nem volt beteg, fáradt, izgatott vagy pontatlan. Ami azt illeti, egyáltalán nem volt nő: gép volt – a tökéletes titkárnő. Mindenről tudott, és mindennel megbirkózott. Ő szervezte meg Hercule Poirot életét, és az mechanikus pontossággal működött. Rend és rendszeresség, ez volt Poirot jelszava hosszú évek óta. Tökéletes inasa, George, és tökéletes titkárnője, Miss Lemon segítségével élete a rend és rendszeresség jegyében telt. Most, hogy nemcsak kerek, hanem szögletes teasüteményhez is hozzá lehetett jutni, semmire sem lehetett panasza.

És mégis: ma reggel Miss Lemon három hibát vétett egy egészen egyszerű levél legépelésében – mi több, ezeket a hibákat észre sem vette. Vége a világnak!

Hercule Poirot felmutatta a szemet bántó dokumentumot. Nem bosszankodott – meglepődött. Ez egyike azon dolgoknak, amik nem fordulhatnak elő – és lám, mégis előfordult!

Miss Lemon átvette a levelet, és megnézte. Poirot életében először látta elpirulni; sötét, csúf, előnytelen pír futotta be őszbe vegyülő haja tövéig az arcát.

– Ó, istenem – mondta. – Nem is tudom, hogyan… de igen, tudom. A nővérem miatt történt.

– A nővére?

Újabb megrázkódtatás. Poirot el sem tudta képzelni, hogy Miss Lemonnak nővére lenne. Vagy, ami azt illeti: apja, anyja vagy esetleg nagyszülei. Miss Lemon valahogy olyan tökéletesen gépies volt – úgyszólván precíziós műszer –, hogy nevetséges lett volna elgondolni, hogy érzelmei, gondjai, családi problémái lennének. Köztudott volt, hogy Miss Lemon – szabad idejében – szívét-lelkét beleadta egy új kartotékrendszer tökéletesítésébe, amelyet szabadalmaztatni fog, és amely az ő nevét viseli majd.

– A nővére? – ismételte hitetlenkedve Hercule Poirot.

Miss Lemon hevesen bólintott.

– Igen. Azt hiszem, soha nem említettem magának. Majdnem egész életét Szingapúrban töltötte. Férje az ottani gumiszakmában tevékenykedett.

Hercule Poirot megértően bólintott. Helyénvalónak látszott, hogy Miss Lemon nővére életének nagy részét Szingapúrban töltse. Az olyan helyek, mint Szingapúr, épp erre valók. A Miss Lemon nővéréhez hasonló nők oda mentek férjhez, hogy az e világi Miss Lemonok gépies hatékonysággal és odaadással szolgálhassák munkaadóikat (és szabad idejüket természetesen új kartotékrendszerek feltalálásának szentelhessék).

– Megértem – mondta. – Folytassa.

Miss Lemon folytatta.

– A férje négy évvel ezelőtt hunyt el. Gyereke nincs. Csinos kis lakást szereztem itt neki, egész észszerű áron…

(Miss Lemonnak, természetesen, ezt a majdnem lehetetlen dolgot is sikerült megoldani.)

– Elég tisztességesen elvan, noha nincs annyi pénze, mint korábban, de nincsenek költséges passziói, és okosan gazdálkodik, rendesen megél.

Miss Lemon kicsit hallgatott, majd így folytatta:

– De persze az igazság az, hogy magányos. Soha nem élt Angliában, nincsenek régi barátnői vagy ismerősei, és persze rengeteg a szabad ideje. Mindenesetre, úgy fél évvel ezelőtt közölte, azon gondolkodik, elfogadja-e ezt a bizonyos állást.

– Állást?

– Gondnoknői állást egy diákszálláson. A tulajdonosa egy félig görög nő, aki valaki másra akarta bízni a vezetést, aki megszervezi az étkezést, és ügyel arra, hogy minden simán menjen. Régimódi, tágas ház a Hickory Roadon, biztos tudja, hogy hol van. – Poirot nem tudta. – Valaha nagyon előkelő környéknek számított, tisztességesen megépített házakkal. A nővéremnek igen kényelmes elhelyezést ígértek: hálószobát, nappalit, kis fürdőszobával és saját teakonyhával…

Miss Lemon megint elhallgatott. Poirot bátorítóan hümmögött. Az eddig hallottak nem hatottak rémisztően.

– Magam sem voltam biztos, hogy helyesen cselekszik, de érvelése helytálló volt. Soha nem volt az a fajta, aki ölbe tett kézzel ül egész nap, gyakorlatias nő és jó szervező. És persze szóba se jött, hogy anyagi részesedést vagy ehhez hasonlót vállaljon benne. Fizetett állás – a fizetés nem magas, de nincs is rá szüksége, hogy az legyen. Emellett nem kemény fizikai munkáról van szó. A nővérem mindig kedvelte a fiatalokat, jól is tudott velük bánni, és mivel olyan sokáig élt Keleten, megértő a faji különbségekkel és érzékenységgel szemben. Mert a szálló diákjai a legkülönbözőbb nemzetiségűek; főként angolok, de azt hiszem, feketék is vannak köztük.

– Természetesen – mondta Hercule Poirot.

– Manapság kórházainkban az ápolónők majdnem fele fekete – mondta bizonytalanul Miss Lemon –, és tudomásom szerint sokkal kedvesebbek és figyelmesebbek, mint az angolok. De ez most nem tartozik ide. Megvitattuk a tervet, és a nővérem végül beköltözött. Sem neki, sem nekem nem tetszett különösebben a tulajdonos, Mrs. Nicoletis, egy igen kiegyensúlyozatlan természetű nő, néha kedves, és néha sajnos éppen az ellenkezője: szőrszálhasogató, ugyanakkor cseppet sem gyakorlatias. Persze, ha igazán rátermett volna, nem lenne szüksége segítségre. De a nővérem nem az a fajta, aki mások hisztériáiból és hóbortjaiból gondot csinál magának. Bárkivel bátran szembeszáll, s nem tűri, hogy a bolondját járassák vele.

Poirot bólintott. Ebből a beszámolóból halvány hasonlóságot vélt Miss Lemon és Miss Lemon nővére között felfedezni. A nővérben, akit a házasélet és Szingapúr éghajlata némileg meglágyított, ugyanaz a kemény józanság honolt.

– A testvére elfoglalta az állást?

– Igen, körülbelül fél évvel ezelőtt beköltözött a Hickory Road 26.-ba. Egészében kedvelte és érdekesnek tartotta ottani munkáját.

Hercule Poirot figyelt. Miss Lemon nővérének eddigi története kiábrándítóan unalmasnak hatott.

– De már egy ideje komolyan aggódik. Nagyon komolyan.

– Miért?

– Tudja, monsieur Poirot, nincsenek ínyére az ott zajló események.

– Mindkét nembeli diákok vannak a szállón? – kérdezte Poirot tapintatosan.

– Ó, nem, monsieur Poirot, nem arra gondolok! Az effajta nehézségekre mindig fel lehet készülni! Nem, az a helyzet, hogy különféle tárgyak eltűnnek.

– Eltűnnek?

– Igen. És olyan fura tárgyak… És meglehetősen természetellenes módon.

– Amikor azt mondja: eltűnnek, úgy érti, hogy ellopták őket?

– Igen.

– Értesítették a rendőrséget?

– Nem. Még nem. A nővérem reméli, hogy nem lesz szükség rá. Kedveli ezeket a fiatalokat, legalábbis néhányat közülük, és nagyon szeretné saját maga rendbe hozni a dolgot.

– Igen – mondta töprengve Poirot –, igen, értem. De, ha szabad megjegyeznem, ez nem magyarázat a maga aggodalmára, amelyről feltételezem, hogy a nővére aggodalmát tükrözi.

– Nem tetszik nekem a helyzet, monsieur Poirot. Egyáltalán nem tetszik. Nem tehetek róla, de úgy érzem, valami olyasmi folyik ott, amit nem értek. Nincs rá kézenfekvő magyarázat… és egyáltalán nem tudom elképzelni, hogy milyen más magyarázatot lehetne rá találni.

Poirot elgondolkozva bólintott.

Miss Lemon Achilles-sarka a képzelőereje volt. Annak teljes hiánya. Ténykérdésekben legyőzhetetlen volt. Feltételezések esetében: elveszett. Valószínűleg már gyerekkorában sem értette a meséket.

– Nem egyszerű, apró tolvajlások? Talán egy kleptomániás?

– Nem hinném. Tanulmányoztam a tárgyat az Encyclopaedia Britannicában és egy orvosi szakkönyvben – közölte a lelkiismeretes Miss Lemon –, de egyik sem győzött meg.

Hercule Poirot másfél percig hallgatott.

Bele akar-e keveredni Miss Lemon nővérének a bajaiba, a soknyelvű diákszállóban zajló szenvedélyekbe és sérelmekbe? Ugyanakkor nagyon bosszantó és kellemetlen, hogy Miss Lemon hibásan gépeli le a leveleit. Ha belekeveredik, ez lesz az oka. Magának sem akarta bevallani, hogy az utóbbi időben meglehetősen unatkozik, és épp az ügy jelentéktelensége vonzza.

– Milyen mélyen süllyed a petrezselyem egy forró napon a vajba – mormolta magának.

– Petrezselyem? Vaj? – nézett rá megütközve Miss Lemon.

– Idézet a maguk egyik klasszikusából – mondta Poirot. – Nem kétséges, hogy maga is ismeri Sherlock Holmes kalandjait, hőstetteiről nem is szólva.

– Minden bizonnyal azokra a Baker Street-i társaságokra meg ilyesmire gondol – mondta Miss Lemon. – Hogy felnőtt emberek ilyen ostobák legyenek! Hát igen. Ilyenek a férfiak. Olyan ez, mint amikor a játék vasúttal szórakoznak. Nekem sosem volt időm ilyen történeteket olvasni. Ha van időm olvasni, ami nem nagyon gyakran fordul elő, ismeretterjesztő művet veszek kézbe.

Hercule Poirot megértően bólintott.

– Miss Lemon, mit szólna ahhoz, ha a nővérét meghívnánk egy frissítőre, mondjuk, egy délutáni teára? Lehet, hogy talán a segítségére lehetnék.

– Nagyon kedves öntől, monsieur Poirot. Igazán nagyon kedves. A testvérem délutánjai szabadok.

– Akkor, mondjuk, holnap délután, ha el tudja intézni.

És így a hűséges George a megfelelő időben utasítást kapott, hogy készítse elő egy bőséges angol teadélután kellékeit: vastagon vajazott, szögletes, meleg teasüteményt, szimmetrikus szendvicseket és egyéb hozzávalókat.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0