A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Lauren Beukes: The Shinning Girl

Mulholland Books, London, 2013

Fordította: Körmendi Ágnes

Borítóterv © Szabó Vince

The Shinning Girls © Lauren Beukes, 2013

Hungarian translation © Körmendi Ágnes, 2014

Hungarian edition ©Ad Astra Kiadó, GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-997-4

Kiadja GABO Kiadó és Nébali kft (Ad Astra Kiadó)

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Matthew-nak

Harper

1974. július 17.

Rámarkol a sportkabát zsebében rejtőző narancssárga műanyag pónira. Izzadtan csúszik a tenyerébe. Itt épp nyár dereka van, és túl van öltözve ehhez a hőséghez. De már megtanulta, hogy erre a célra mindig egyenruhát öltsön, leginkább farmert. Hosszú léptekkel halad, olyan ember határozott lépteivel, akinek valahova oda kell érnie, hiába sánta. Harper Curtis nem totojázik. És az idő nem vár. Kivéve, ha épp mégis.

A kislány törökülésben kuporog a fűben, csupasz térde madárkoponya-mód fehér és csontos, zöld fűfoltok sötétlenek rajta. Felnéz, amint meghallja a férfi léptei alatt csikorogni a kavicsot, és a fickó csak annyit lát, hogy a koszos, kusza tincsek alatt barnán csillan a szeme, aztán a gyermek már nem is törődik a jövevénnyel, lehajtja a fejét, teszi tovább a dolgát.

Harper csalódott. A lány felé menet úgy képzelte, kék lesz a szeme, kék, mint a tó messze kinn, ahol már mély, ahonnan nem látni a partot sem, ahol már úgy érzi magát, mintha az óceán közepén lebegne. A barna olyan rákhalászós szín, mint a sekélyesben felkavart iszap, amiben szart sem lát az ember.

– Mit csinálsz? – kérdezi, és vidámságot csempész a hangjába. Lekuporodik a lány mellé a kikopott fűbe. Komolyan, még sosem látott ilyen őrült hajkoronát egy gyereken sem! Mintha külön bejáratú portölcsér pörgette volna meg, az, amelyik a körülötte heverő összevissza szemetet is ideszórta. Egy halom rozsdás konzervdoboz, egy oldalra billent, törött biciklikerék, elálló küllőkkel. A kislány minden figyelmét a fejjel lefelé fordított, csorba teáscsésze köti le; a peremén végigfutó, ezüst virágok belevesznek a fűbe. A füle rég letört, csak két kurta kis bütyök van a helyén.

– Teadélutánt rendeztél, szívecském? – próbálkozik újra Harper.

– Nem teadélután – motyogja a lány kockás blúzának virágszirom alakú gallérjába. A szeplős kölyköknek nem volna szabad ilyen komolynak lenniük, gondolja Harper. Nem áll jól nekik.

– Ha nem, hát nem – válaszolja könnyedén. – Amúgy is jobban szeretem a kávét. Kérhetnék egy csészével, hölgyem? Feketén, három cukorral? – A csorba porcelán után nyúl, de a lány felkiált, és ellöki a kezét. A felfordított csésze alól mély, haragos döngés hallatszik.

– Jesszusom. Mi van odabenn?

– Nem teadélután! Cirkusz!

– Igen? – Harper bekapcsolja a mosolyát, azt a bolondosat, amin látszik, hogy nem veszi magát komolyan, és másnak sem kéne őt komolyan vennie. De a kézfeje ég, ahol a lány rácsapott.

A lány gyanakodva, mérgesen néz fel rá. Nem amiatt, hogy ki lehet, vagy mit tehet vele. Hanem mert idegesíti, hogy Harper nem érti. A férfi figyelmesebben körbenéz, és most már felismeri a lány lomjaiban a szedett-vedett cirkuszt. A porondot az ujjával rajzolta a lány a porba, a kötéltáncos kötele a két kólásdoboz közé felfektetett, kilapított szívószál, a horpadt biciklikerék az óriáskerék, félig fel is van támasztva az egyik bokorra. Egy kő tartja a helyén, a kislány kitépett magazinlapokat tömködött a küllők közé.

Harper figyelmét nem kerüli el, hogy a kereket támasztó kő tökéletesen illene a kezébe. Vagy hogy a tűvékony küllők bármelyike milyen könnyedén siklana a lány szemébe, mintha csak zselébe mártaná. Erősen rámarkol a zsebében lévő műanyag pónira. A felfordított csésze alól jövő, mérges zümmögés végigborzong a gerincén, az ágyékában lüktet.

A csésze megbillen, és a lány két kézzel ráfog.

– Hoppá! – A nevetése megtöri a varázst.

– Hoppá bizony! Mi van alatta, egy oroszlán? – Harper a vállával löki meg a lányt, és a mogorva fintort mosoly töri meg, bár erőtlen, halvány. – Állatszelídítő vagy? Tüzes karikán fogod átugráltatni?

A lány elvigyorodik, és szeplőtől pettyes kis pofija harapni való almácskává gyűrődik, ahogy kivillan hófehér foga.

– Nem, Rachel azt mondta, nem játszhatok gyufával. A legutóbbi eset óta nem. – Az egyik szemfoga kicsit ferde, és rácsúszik a metszőfogára. A mosolya bőven kárpótol a mocsárbarna szempárért is, mert Harper már látja mögötte a szikrát. A mellkasában az a süllyedő érzés, mintha csak zuhanna. És már bánja, hogy kételkedett a Házban. Ez az a lány. Az egyik lány. Az egyik kis tündöklő. Az egyik kis csillag.

– Harper vagyok – mondja elfúló hangon, és kezet nyúlt a lánynak. Az kénytelen fogást váltani a csészén, hogy megrázza a kezét.

– Idegen vagy? – kérdezi.

– Most már nem, ugye?

– Kirby vagyok. Kirby Mazrachi. De amint elég idős leszek, Lori Starra változtatom a nevem!

– Amint Hollywoodba mész?

A lány maga felé húzza a földön a csészét, mire az alatta raboskodó bogár minden eddiginél mérgesebben dongani kezd, és Harper látja, hogy hibát követett el.

– Biztos vagy benne, hogy nem vagy idegen?

– Úgy értem, amikor a cirkuszba mész? És mit csinál majd Lori Star? Trapézon leng? Elefánthátra áll? Bohóc lesz? – Hullámvonalat rajzol a felső ajka fölé. – Ő lesz a szakállas hölgy?

Megkönnyebbülésére a lány felkuncog.

– Neeeem!

– Oroszlánszelídítő! Késdobáló! Tűznyelő!

– Kötéltáncos leszek. Már gyakorlom egy ideje. Megnézed? – Már mozdulna is, hogy felkeljen.

– Nem, várj csak – vág közbe Harper hirtelen kétségbeeséssel. – Megnézhetem az oroszlánod?

– Igazából nem is oroszlán.

– Az, aminek mondod – piszkálja a lányt.

– Rendben, de csak óvatosan! Nem akarom, hogy elrepüljön! – A lány épp csak egy kicsit billent a csészén. Harper a földre hajtja a fejét, és hunyorogva benéz a porcelán alá. A tépett fű és a nedves föld illata megnyugtató. Valami mozog a csésze alatt. Szőrös lábak, egy árnyalatnyi sárga és fekete. Csápok tapogatóznak a rész felé. Kirby levegő után kapkod, és sietve visszacsapja a csészét a földre.

– Ez aztán szép nagy dongó! – mondja Harper, és visszaül a sarkára.

– Tudom! – néz rá a lány roppant büszkén.

– Jól felbosszantottad, hallod-e!

– Azt hiszem, nem akar a cirkuszban lenni.

– Mutathatok valamit? De meg kell bíznod bennem.

– Mit?

– Kötéltáncost szeretnél?

– Nem, én akarok…

De Harper már fel is emelte a csészét, és a tenyerébe hengergette az ingerült dongót. A rovar szárnya éppolyan tompa cuppanással enged, mint a száráról letépett meggy, az a rengeteg meggy, amit egy egész szezonon át szedett Rapid Cityben. Bejárta az egész istenverte országot, úgy kergette a munkát, mint tüzelő szukát a kan. Míg rá nem lelt a Házra.

– Mit csinálsz? – kiált rá a lány.

– Most már csak egy kis légypapír kéne a két konzervdoboz teteje közé. Egy ilyen rusnya nagy bogár le-fel tudja róla emelni a lábát, de annyira azért fogja a ragacs, hogy ne essen le. Van légypapírod?

Leteszi a dongót a csésze peremére. Az állat kapaszkodik a perembe.

– Ezt meg miért csináltad? – A lány megüti a karját, nyitott tenyérrel csépeli.

Harper nem érti a reakcióját.

– Nem cirkuszosdit játszunk?

– De elrontottad! Menj innen! Menj innen, menj innen, menj innen, menj innen! – Kántálásba vált a tiltakozás, és minden szótag újabb ütés.

– Állj le! Állj csak le! – nevet Harper, de a lány tovább püföli. A férfi megragadja a kezét. – Komolyan mondtam! Kurvára állj le, kislány!

– Ne káromkodj! – kiabál rá a lány, és könnyekben tör ki. Harper nem így tervezte ezt az egészet… már amennyire bármit is meg tud tervezni az első találkozásokból. Belefáradt már a gyerekek megjósolhatatlanságába. Ezért nem szereti a kislányokat, ezért várja ki, hogy felnőjenek. Később már egész más lesz a történet.

– Jól van már, sajnálom! Csak ne sírj, rendben? Hoztam neked valamit. Na, ne sírj! Nézd csak! – Kétségbeesetten rángatja elő a narancssárga pónit, vagy inkább csak próbálja. Az állat feje beleakad a zsebébe, és szinte ki kell tépnie. – Tessék! – dugja a lány orra alá, és azt akarja, hogy vegye már el tőle. Ez az egyik mindent összekötő tárgy. Mi másért hozta volna magával? Egy pillanatra elbizonytalanodik.

– Ez meg mi?

– Egy póni. Nem látod? Nem jobb egy póni egy idétlen dongónál?

– Ez nem él!

– Jaj, tudom. A fenébe is! Csak már vedd el, rendben? Ajándék.

– Nem kell! – szipogja a lány.

– Jól van, akkor nem ajándék, hanem letét! Megőrzöd nekem, mint a bank csinálja a pénzeddel, amikor odaadod nekik! – Erősen süt a nap. Túlságosan meleg van a kabáthoz. Harper alig tud összpontosítani, csak arra gondol, bár végezne már ezzel az egésszel. A dongó leesik a csésze pereméről, hanyatt fekszik a fűben, a lábai tehetetlenül bicikliznek a levegőben.

– Jól van.

Harper máris nyugodtabb. Minden rendben megy.

– De vigyázz rá, jó? Nagyon fontos. Majd eljövök érte. Érted?

– De miért?

– Mert szükségem van rá. Hány éves vagy?

– Hat és háromnegyed. Majdnem hét.

– Az jó! Tök jó. Na, akkor megyek is. Körbe-körbe, mint az óriáskereked. Majd találkozunk, ha felnőttél. Ne feledkezz el rólam, rendben, szívem? Visszajövök még érted!

Felkel, leporolja a kezét a lábán. Megfordul, és sietősen átvág a telken, hátra sem néz, épp csak kissé húzza a lábát. A lány nézi, ahogy átmegy az úton, és felfelé tart, a vasúti sínek felé, míg el nem nyelik a fák. Lenéz a Harper tenyerétől még most is nedves, műanyag játékra, és a férfi után kiabál.

– Igen? Nem kell a hülye lovad!

Eldobja. A póni pattan egyet, mielőtt a biciklikerék-óriáskerék mellé esne. Festett szeme üresen mered a dongóra, amelynek sikerült végre hasra fordulnia, és lassan vonszolja magát a porban.

De később a lány visszamegy érte. Persze hogy visszamegy!

Harper

1931. november 20.

A homok enged alatta, nem is homok, hanem büdös, jeges sár, belecuppog a cipőjébe, átáztatja a zokniját. Harper magában szitkozódik, nem akarja, hogy meghallják. Hangosan kiabálnak egymásnak a sötétben. „Látod? Megvan?” Ha nem lenne olyan istenverte hideg a víz, megkockáztatná, hogy úszva próbál elmenekülni. De már így is minden ízében reszket, s a tóról fújó szél csipkedi, marja az ingén át. A kabátját még az italmérésnél elhagyta, teljesen eláztatta annak a szarházinak a vére.

Átgázol a partra, keresi, hova léphet a szemét és a rothadó uszadékfa között, a sár minden lépésnél lehúzza a lábát. Lekuporodik egy kalyiba mellé. A csomagolódobozokból összetákolt építményt kátránypapír tartja össze. Lámpafény szivárog ki a réseken az utólag rátoldott kartonfoltok mellett; mintha az egész kunyhó ragyogna. Harper nem érti, miért építenek bármit is ilyen közel a vízhez – azt hiszik, a legrosszabbon már túl vannak, és innen nem lehet még lejjebb csúszni? Mintha az emberek nem szarnának a sekély vízbe. Vagy a tó nem öntene ki a nagyobb esőzések után, és nem mosná el az egész nyamvadt Hooverville-t{1}. Az elfeledettek lakhelye, aki ide kényszerült, annak már a csontjába ivódott a balszerencse. Senkinek sem hiányoznak. Mintha az a faszfej Jimmy Grebe bárkinek hiányzott volna.

Nem számított rá, hogy Grebe így nekiesik. Ez az egész nem történt volna meg, ha az a seggfej tisztességesen küzd! De kövér volt, részeg és kétségbeesett. Nem tudta megütni Harpert, szóval a tökére ment. Harper érezte, ahogy a pöcsedék vaskos ujjai a nadrágjába kapnak. Ha valaki mocskosan küzd, annak még mocskosabban kell visszaütni. Az már igazán nem Harper hibája volt, hogy sikerült épp egy ütőeret eltalálnia a törött üveggel! Ő Grebe arcára célzott!

És persze ez az egész nem történt volna meg, ha az a tüdőbeteg mocsok nem köhög a kártyára. Grebe letörölte a véres köpetet az ingujjával, még szép, hogy letörölte, de mindenki tudta, hogy tüdőbeteg, és a ragályt köhögi bele a vérfoltos zsebkendőbe. Kórság, vég, szétzilált idegek. Amerika végnapjai.

De persze ezt magyarázhatná Klayton „polgármesternek” meg a faszszopó kis igazságosztóinak. Úgy pöffeszkednek, mintha az övék lenne a város. Pedig itt nincs törvény. És nincs pénz sem. Vagy önbecsülés. Harper látta, amit látott – és nem csak az „árverés” táblákat. De hát lássuk be, gondolja, Amerika épp ezt érdemelte.

Vékony fényszalag söpör végig a parton, egy pillanatra megáll a sárba karmolt nyomokon, Harper nyomain. De aztán a fénypászma átvillan máshová, másfelé kutat tovább, a kunyhó ajtaja kinyílik, és a kiömlő fény mindent bevilágít. Vézna, nyomorult kis nő lép ki. Az arca szürke és feszes a kerozinfényben – errefelé minden arc ilyen –, mintha csak a porviharok idelenn, vidéken elsöpörték volna az emberek személyiségének minden nyomát, és nem csak a terményt vitték volna el.

Csontos vállára nagykendő helyett a kelleténél három számmal nagyobb, sötét sportkabátot terít. Vastag gyapjú. Jó melegnek tűnik. Harper már azelőtt tudja, hogy el fogja venni tőle, mielőtt észrevenné, hogy a nő vak. A tekintete üres. A lehelete káposztától és az ínyében rothadó fogaktól bűzlik. Kinyúl, és megérinti Harpert.

– Mi az? – kérdezi. – Miért kiabálnak?

– Veszett kutya – mondja Harper. – Azt kergetik. Vissza kéne mennie bentre, hölgyem!

Egyszerűen lekaphatná a válláról a kabátot, és megléphetne. De talán sikoltana. Talán küzdene.

A nő az ingébe markol.

– Várjon csak – mondja –, maga az? Maga Bartek, nem?

– Nem, hölgyem, nem én vagyok! – Próbálja lefeszegetni magáról a nő ujjait. A némber hangja egyre hevesebb. Egyre figyelemfelkeltőbb.

– De, de igen! Csak az lehet! Mondta, hogy jönni fog! – Kis híján hisztérikus már. – Azt mondta, el fogja…

– Csitt, semmi baj! – mondja Harper. Nem kerül erőfeszítésbe, hogy a nő torkához emelje az alkarját, és teljes súlyával nekitolja a korlátnak. Csak hogy elhallgattassa, mondja magának. Nehéz bezúzott légcsővel sikítani. A nő szája lebiggyed, tátog. A szeme kidülled. A mellkasa tiltakozva hullámzik. Úgy tekergeti a keze közt Harper ingét, mintha a mosást csavarná ki, aztán csirkecsont-vékony ujjai elernyednek, a teste nekiroskad a falnak. Harper vele együtt hajol, gyengéden leengedi a földre, és közben lekapja a válláról a kabátot.

Egy kisfiú bámul rá a kunyhó belsejéből, a szeme akkora, hogy egészen elnyeli az embert.

– Mit nézel? – sziszeg rá Harper a kölyökre, és beledugja a karját a kabát ujjába. Nagy rá, de nem számít. Valami megcsörren a kabátzsebben. Aprópénz, ha van egy kis szerencséje. De később kiderül, hogy ennél sokkal többről van szó.

– Menj be! Hozz anyádnak egy kis vizet! Rosszul érzi magát!

A fiú csak nézi, aztán anélkül, hogy az arckifejezése megváltozna, kinyitja a száját, és rekedten visítani kezd, odavonzza az istenverte zseblámpákat. Fénykévék siklanak végig a bejáraton és a földön heverő nőn, de Harper már rohan. Klayton egyik csatlósa, vagy talán az önjelölt polgármester maga, felkiált.

– Ott van!

És az emberek mind utánaszaladnak a parton.

Átszáguld a kunyhók és sátrak céltalanul, ütemtelenül egymásra hányt labirintusán. Néhány helyen alig van akkora rés, hogy egy taligát át lehessen tolni. A rovarok nagyobb önuralommal bírnak, gondolja magában, ahogy nagyjából a Randolph Street felé vágtat.

Arra nem számít, hogy néhány ember inkább a termeszekre emlékeztet.

Rálép egy ponyvára, és egyenesen átesik rajta a verembe. Akkora lehet, mint egy versenyzongora, bár jóval mélyebb. A földbe vájták, valaki odalenn rendezte be az otthonát, aztán egyszerűen csak felszögelt fölé egy vászontetőt keresztben.

Nagyot puffan, és bal sarka éles kattanással vágódik a keskeny faágy keretének. Olyan a hangja, mint az elpattanó gitárhúrnak. A becsapódás ereje oldalvást nekivágja egy házilag összeeszkábált tűzhelynek. A bordakosár alá kapja, kiszalad belőle a szusz. A bokája lángol, mintha csak átlőtték volna, de nem hallott lövést. Nem kap levegőt, nem tud sikoltani sem, kezd belefulladni a nyakába roskadó vászontetőbe.

Ott találják, kapálódzva próbál kikavarodni a ponyvából, és közben azt a kurafi emberi uszadékot szidja fennhangon, akinek arra sem volt anyaga vagy esze, hogy egy rendes kunyhót összetákoljon. Az emberek összegyűlnek a rejteklyuk peremén, rosszindulatú árnyalakok a kezükben villogó lámpások fényében.

– Az nem úgy van, hogy csak úgy idejössz, és azt csinálsz, amit kedved tartja – mondja Klayton, mintha a templomban prédikálna vasárnap. Harper végre megint kap levegőt. Minden lélegzetvétel szúr, mintha kést vágnának az oldalába. Egészen biztos, hogy megrepedt egy bordája, és a lábával valami még rosszabb történhetett.

– Tisztelned kell a szomszédodat, és a szomszédodnak is tisztelnie kell téged – folytatja Klayton. Harper ezt a szöveget hallotta már tőle valamelyik közösségi gyűlésen, miközben arról magyarázott, hogy igenis meg kell próbálni kijönni az út túloldalán lévő helyi üzletekkel is; igen, azokkal az üzletekkel, amelyek behívták a hatóságokat, és figyelmeztető cetlikkel szórtak meg minden sátrat és fészert, hogy hét napjuk van elhagyni a területet.

– Döglötten már elég nehéz tisztelni bárkit is – nevet fel Harper, bár inkább csak zihál, és a gyomra is görcsbe rándul a fájdalomtól. Úgy véli, nem kizárt, hogy a rohadékoknál lőfegyver legyen, bár nem is valószínű, de csak amikor az egyik lámpa fénykévéje lesiklik az arcáról, akkor látja, hogy csövekkel és kalapáccsal vannak felfegyverkezve. A gyomra ismét összerándul.

– Fel kéne adnotok a rendőrségen – jegyzi meg reménykedve.

– Nem – válaszolja Klayton –, azoknak itt semmi dolga! – Int egyet az elemlámpával. – Kapjátok ki, fiúk, mielőtt még Kínai Ang visszajönne a lyukához, és látná, hogy ekkora egy trágya pottyant bele!

És újabb égi jel, éppolyan világos, mint a hajnal, ami kezd már meghasadni a látóhatáron, a híd túloldalán. Mielőtt Klayton fiacskái lekapaszkodhatnának a három méter mély lyuk aljára, hogy felrángassák, éles, hideg, keserű cseppekben esni kezd. Kiáltozás harsan a tábor túlsó végén.

– Rendőrség! Razzia!

Klayton odafordul az embereihez, összedugják a fejüket. Mint egy csapat majom, csivognak és a karjukat lengetik, aztán magas lángoszlop csap fel a szakadó esőben, beragyogja az eget, és véget vet minden társalgásnak.

– Hé, hagyják… – Kiáltozás hallatszik a Randolph Street felől. Aztán egy másik hang. – Kerozint hoztak! – visít fel valaki.

– Mire vártok? – kérdezi Harper halkan az eső kopogása, a robajló felfordulás közepette.

– Maradj csak itt! – bök le rá Klayton a kezében tartott csővel, aztán az árnyalakok szétfoszlanak. – Még nem végeztünk!

Harper igyekszik figyelmen kívül hagyni, hogy csikorog a bordája. Felkönyököl, aztán felül. Előrehajol, elkapja a ponyvát, amit az egyik oldalon még tartanak a fenn bevert szögek, és megrángatja. Rettegve várja, hogy bekövetkezzen az elkerülhetetlen. De a ponyva tart.

A fentről leszűrődő hangok közül jól el tudja különíteni a derék polgármester zsarnoki ordítását; túlharsogja még a csetepatét is, a láthatatlanul közelgőket célozza.

– Van bírósági engedélyük? Azt hiszik, csak úgy idejöhetnek, és felégethetik az emberek otthonát, miután egyszer már mindent elvesztettünk?

Harper összemarkol egy vaskos kötegnyi ponyvát, a jó lábával megtámaszkodik a felfordult tűzhelyen, és felkapaszkodik. A bokája nekivágódik a földbe vájt falnak: a fájdalom olyan éles, mintha csak Isten makulátlan jelenléte vakította volna el. Öklendezni kezd, de csak nyálat és vöröses slejmet köhög fel. A ponyvába kapaszkodva lóg, pislog, míg a szeme elől el nem tűnnek a villódzó, fekete pöttyök, míg ki nem tisztul a látása.

A kiáltozást kezdi elnyomni az eső kopogása. Fogytán az ideje. Marokról marokra húzza fel magát a vizes, zsíros ponyván. Még egy éve sem lett volna rá képes. De elég volt három hétig szegecselnie a Triborót New Yorkban, hogy olyan erős legyen, mint az a loncsos orangután, amelyet az egyik vidéki népünnepélyen látott puszta kézzel kettétépni egy görögdinnyét.

A vászon tiltakozásul baljós, hasadó hangokat ad ki, azzal fenyegeti Harpert, hogy visszaejti az istenverte verem mélyére. De kitart, és a férfi hálásan áthúzódzkodhat a peremen, már az sem érdekli, hogy a ponyvát tartó egyik szög felhasítja a mellkasán a bőrt. Később, amikor már biztonságban van, és megnézi a sebeit, észreveszi, hogy épp olyan, mintha egy lelkes kurva karmolta volna szét.

Arccal a sárban hever, az eső végigsuhog rajta. A kiáltozás arrébb sodródott, bár a levegőt füst üli meg, és vagy féltucatnyi tűz fénye keveredik a hajnali szürkeségbe. Zenefoszlány száll át az éjszakán, talán egy lakás ablakából szűrődik ki, ahol az összecsődült lakók kihajolva élvezik a felfordulás látványát.

Harper hason csúszik a sárban, a fejében csak úgy szikráznak a fájdalom keltette kis villanások – vagy valóban fényeket lát. Valamiféle újjászületés ez az egész. A kúszásból bukdácsolásba vált, amint talál egy fadarabot, amely elég hosszú ahhoz, hogy rátámaszkodjon.

A bal lábát használhatatlanul húzza maga után. De nem áll meg, megy, megy, át az esőn, át a sötéten, minél messzebb a lángoló nyomorteleptől.

Mindennek megvan a maga oka. És mert innen kénytelen elmenekülni, rálel a Házra. Merthogy elvette a kabátot, amelyben ott lapult a kulcs.

Kirby

1974. július 18.

Késő éjszaka van, nemsokára hajnal, de a sötétség még ránehezedik az emberre. Az éjszakai vonatok már elmentek, a forgalom leállt, de a madarak még nem énekelnek. Rettentő forróság van ma éjjel. Az a fajta ragacsos hőség, amely minden bogarat előcsalogat. Molylepkék, szárnyas hangyák ütemtelen dobverése pattog a verandalámpán. Egy szúnyog sivít valahol fenn, a plafon felé.

Kirby ágyban van, de nem alszik: a póni nejlonsörényét simogatja, és az üres ház neszeit hallgatja. Az épület korog, mint az éhes has. „Összehúzódik”, ahogy Rachel mondja, de Rachel nincs ott. Késő van, vagy inkább már korán, és Kirby nem evett egy falatot sem a régmúlt ködébe vesző reggeli állott kukoricapelyhe óta, és olyasmit is hall, aminek nem lehet köze a ház „összehúzódásához”.

Kirby odasúg a póninak.

– Régi ház. Talán csak a szél az!

Csakhogy a verandaajtót bereteszelte, szóval nem kéne csapkodnia. A parkettának sem kéne úgy nyikorognia, mintha a szobája felé tartó betörő súlya alatt gyötrődne, a betörő kezében fekete zsák, amelybe belegyömöszölheti, hogy elvigye. Vagy az élő baba az abból az ijesztő tévéműsorból, amit nem lett volna szabad megnéznie, talán az kattog felé parányi műanyag lábain…

Kirby ledobja a takarót.

– Kimegyek, megnézem, rendben? – mondja a póninak, mert elviselhetetlen számára a puszta gondolat, hogy fekve várja a közelgő szörnyet. Lábujjhegyen odaoson az ajtóhoz, amelyet az anyja egzotikus virágokkal és kanyargós indákkal festett tele, amikor négy hónappal ezelőtt ide költöztek, és kész bárkire (vagy bármire) rácsapni, aki feljön a lépcsőn.

Úgy áll az ajtó mögött, mintha pajzs lenne. Feszülten hallgatózik, a festék érdes felületét kapargatja. Egy tigrisliliomot már a kopár fáig visszafejtett. Az ujjbegye bizsereg. A csend zeng-bong a fejében.

– Rachel? – suttogja Kirby, olyan halkan, hogy a pónin kívül más nem hallhatja.

Puffanást hall, egészen közelről, aztán csattanást, végül csörömpölést. Valami eltört.

– A picsába!

– Rachel? – kérdezi Kirby hangosabban. A szíve hevesen ver.

Hosszú csend. Aztán az anyja megszólal.

– Menj vissza az ágyba, Kirby, minden rendben!

Kirby tudja, hogy az anyjával egyáltalán nincs minden rendben. De legalább nem Talky Tina az, a gyilkos élő baba.

Felhagy a festékkapargatással, és áttalpal a folyosón, kerülgeti a gyémántként csillogó üvegszilánkokat a büdös, állott vázavíz tócsájában heverő, felpöndörödött levelű, szivacsos fejű, döglött rózsák között. Rachel nyitva hagyta neki az ajtót.

Minden új ház öregebb és kopottabb az előzőnél, bár Rachel mindig lefesti az ajtót és a szekrényeket, és néha a parkettát is, hogy otthonosabb legyen. Együtt válogatják ki a képeket Rachel nagy, szürke művészeti albumából: tigrisek vagy egyszarvúk vagy szentek vagy barna bennszülött lányok, virággal a hajukban. Kirby a festett képek alapján tájékozódik, onnan tudja, hol vannak. Ebben a házban vannak azok az olvadófélben lévő órák a konyhaszekrényen a tűzhely fölött, szóval a hűtőszekrény balra van, és a mosdó a lépcső alatt. De hiába más minden ház alaprajza, hiába van néha udvaruk, vagy néha Kirby szobájába is jut szekrény, és olykor, ha nagyon szerencsés, még polcokat is kap, egyvalami változatlan. Rachel szobája.

Kirby számára ez a kalózok kincses partja. („Kincseshalma”, javítja ki az anyja, de Kirby úgy képzeli, mint valami varázslatos, eldugott tengerpartot, ahová csak úgy odahajózhat az ember, már ha szerencsés, már ha pontos a térképe.)

Ruhák és kendők lepik be az egész szobát, mintha csak egy kalóz cigányhercegnő hisztizett volna odabenn. Jókora bizsukészlet csüng az ovális tükör kacskaringós, aranyszín keretéről. Ez az első, amit Rachel feltesz, bárhová költöznek is, és kivétel nélkül mindig rácsap az ujjára a kalapáccsal, miközben beveri a falba a szöget. Néha beöltözőst játszanak, és Rachel felaggatja az összes nyakláncot és az összes karkötőt Kirbyre, és azt mondja rá, „az én kis karácsonyfa-lányom”, bár történetesen zsidók, vagy félig azok.

Az ablakban színes üvegdísz lóg, a délutáni napfényben táncoló szivárványokat szór a szobába, a megdöntött rajzasztalra, és arra az illusztrációra, amin Rachel épp dolgozik.

Amikor Kirby kisbaba volt, és még a városban laktak, Rachel a saját asztalát vette körbe a gyerek-kerítéssel, hogy Kirby fel-alá csúszkálhasson a szobában anélkül, hogy zavarná a munkában. Akkoriban még női magazinokba rajzolt, de most már „kiment a divatból az én stílusom… ilyen forgandó ez a világ”. Kirbynek tetszik a szó hangzása. Forgandó-morgandó-csorgandó-forgandó. És az is tetszik neki, amikor az anyja munkája, a kacsintó pincérnő néz ki rá, két alacsony, vajtól csöpögő palacsintahalommal a kezében, ahányszor csak elballagnak Doris Palacsintázója mellett a sarki boltba menet.

De az üvegdísz most hideg és halott, és az ágy melletti lámpát félig beteríti egy sárga kendő, megfesti a fényt, az egész szoba mintha beteg lenne. Rachel az ágyon hever, fején a párnájával. Teljesen fel van öltözve, a cipője is rajta van meg minden. A mellkasa úgy rázkódik a fekete csipkeruhában, mintha csak csuklana. Kirby megáll az ajtóban, minden idegszálával akarja, hogy az anyja észrevegye. A feje szinte szétrobban a szavaktól, amelyeket nem tud hogyan kimondani.

– Cipővel fekszel az ágyon! – Végül csak ennyire futja tőle.

Rachel felemeli a párnát az arcáról, és duzzadt szemével a lányára néz. Az elkenődött szemfesték fekete nyomot hagyott a párnán.

– Jaj, bocs, szívem – mondja, és a hangjából erőltetett vidámság csordul. („Csordul”, erről Kirbynek egy kicsorbult fog jut az eszébe, mert Melanie Ottesen foga például kicsorbult, amikor leesett a kötélről. Vagy a csorba pohár, amiből nem ihat nyugodtan az ember.)

– Le kell venned a cipődet!

– Tudom, szívem – sóhajt fel Rachel. – Ne kiabálj! – A lábujjával lehámozza a fekete-nyersbőr színű, hátul pántos cipőcskét a lábáról, és hagyja, hogy a földre essen. Hasra gördül. – Megvakarod a hátam?

Kirby felmászik az ágyra, és törökülésben az anyja mellé kuporodik. Rachel hajának füstszaga van. A kislány az ujjával követi a csipkeruha kacskaringós mintáját.

– Miért sírsz?

– Nem is sírok igazán.

– De igen!

Az anyja nagyot sóhajt.

– Ez ilyen havi dolog.

– Mindig ezt mondod! – durcáskodik Kirby, aztán szinte csak úgy mellékesen hozzáteszi. – Van egy pónim!

– Nem engedhetünk meg magunknak egy pónit. – Rachel hangja álmos.

– Nem, már van egy pónim – magyarázza Kirby nekikeseredve. – Narancssárga. Lepkék vannak a fenekén, és barna a szeme, és aranyhaja van, és izé, egy kicsit bambának tűnik.

Az anyja hátranéz rá a válla fölött, teljesen felvillanyozta a dolog.

– Kirby! Csak nem loptál valamit?

– Nem! Ajándékba kaptam! És nem is akartam.

– Akkor minden rendben! – Az anyja megdörzsöli a szemét a kezével, és úgy szétkeni a szempillafestéket, mintha csak betörőnek akarná álcázni magát.

– Megtarthatom?

– Persze! Azt csinálsz, amit akarsz, majdnem mindenben! Különösen, ha ajándékokról van szó! Akár millió apró kis darabra is törheted őket!

Mint a vázát odakinn, a folyosón, gondolja Kirby.

– Rendben – mondja nagy komolyan. – Fura szaga van a hajadnak.

– Nicsak, ki beszél! – Az anyja nevetése szivárványként perdül végig a szobán. – Hát te mikor mostad meg utoljára a hajadat?

Harper

1931. november 22.

A Mercy Kórház egyáltalán nem olyan irgalmas, mint a neve mutatja.

– Tud fizetni? – A recepciósfülkében ülő nő fáradtnak tűnik, ahogy ráförmed az üvegbe vágott kerek kis lyuk mögül. – A fizető betegek a sor elejére kerülnek.

– Mennyit kell várni? – mordul fel Harper.

A nő a fejével int a lepusztult váróterem felé. Állva kéne várakozni, bár akadnak, akik félig ülnek, félig hevernek a földön; túl fáradtak vagy betegek, vagy egyszerűen csak túlságosan unják már az egészet ahhoz, hogy talpra álljanak. Páran reménykedve, dühösen, vagy a két érzelem valami tarthatatlan elegyével a szemükben néznek fel. Mások tekintetében ugyanazt a beletörődést látja, mint az erejük végén járó igáslovakéban, amelyek kiálló bordákkal próbálják húzni az ekét és felszántani a repedezett, halott földet. Az ilyen lovakat lelövik.

Harper beletúr a lopott kabát zsebébe, előszedi a gyűrött ötdollárost, amit talált benne a biztosítótű, a három tízcentes, a két negyeddolláros és a valahogy ismerősen kopott kulcs mellett. Persze lehet, hogy csak megszokta a kopott dolgokat.

– Ebből futja egy kis irgalomra, szívem? – kérdezi, és áttuszkolja a papírpénzt az ablakon.

– Igen. – A nő állja a tekintetét, hogy jelezze, nem szégyelli, hogy fizettet vele, bár maga a tény, hogy elfogadja a pénzt, az ellenkezőjére vall.

Megránt egy kis csengőt, mire megjelenik egy nővér, hogy elvigye Harpert, praktikus cipője hangosan csattog a linóleumon. A névtábla szerint E. Kappel: a maga közönséges módján csinos, rózsás kis pofiját fehér fityula alól kigöndörödő, gondosan besütött, vörösesbarna fürtök keretezik. Az orrát leszámítva, az túlságosan is pisze. Kismalac, gondolja Harper.

– Jöjjön velem – mondja; Harper puszta jelenléte is idegesíti. Máris betette az „újabb emberszemét” kategóriába. Megfordul, és olyan peckesen elvonul, hogy a férfi alig bír utánabicegni. Minden lépésre kínai tűzijátékként hasít a csípőjébe a fájdalom, de nem akarja, hogy lehagyja a nővér.

Ahány kórterem mellett elmennek, mind dugig tele van. Néhol ketten is fekszenek egy ágyban, fejtől lábig. A belső kórságok kifakadnak.

Azért nem olyan rossz ez, mint a tábori kórházak, gondolja Harper. Megcsonkult emberek a véráztatta hordágyakon, az égési sebek, az üszkösödő hús, az ürülék, a hányás, a savanykás, lázas izzadság bűze. A folyamatos nyöszörgés rettentő kórusa.

Harper eszébe jut az a fiú Missouriból, akinek leszakadt a lába. Nem hagyta abba a sikoltozást, senki sem tudott aludni tőle, míg Harper oda nem osont hozzá, mintha csak vigasztalni próbálná. Valójában persze csak belecsúsztatta a bajonettjét az idióta kölök lábába a véres csonk fölött, és könnyedén felnyitotta az artériát. Pont, ahogy kiképzés közben a szalmabábukon gyakorolta. Döf, csavar. Egy gyomorseb mindig megállítja az embert. Harper mindig személyesebbnek találta a dolgot a golyónál, szeretett egyenesen nekimenni másoknak. Ettől volt elviselhető az egész háború.

Persze gyanítja, hogy itt ilyesmire esélye sem lenne. De máshogy is meg lehet szabadulni a zavaró betegektől.

– Elő kéne szednie a fekete üveget – mondja Harper, csak hogy felbosszantsa a dundi nővért. – Hálásak lennének érte!

A nő megvetően horkant egyet, és átvezeti a magánkórtermek ajtaja mellett. A takaros, egyágyas kis szobák többsége üres.

– Ne kísértsen! A kórház negyede épp lepratelepként funkcionál. Tífusz, fertőzés. Kész áldás lenne a méreg! De ne hagyja, hogy egy sebész meghallja, hogy fekete üvegeket emleget!

A nyitott ajtón át egy lányt lát az ágyban feküdni. Körülötte mindenütt virágok. Úgy néz ki, mint egy filmsztár, bár jó egy évtizede már, hogy Charlie Chaplin felkerekedett, Chicagóból Kaliforniába ment, és az egész filmipart magával vitte. A lány haja átizzadt, szőke gyűrűkben tapad a homlokára, és az ablakon bevánszorgó, gyenge téli napfényben csak még sápadtabbnak tűnik a bőre. Amint Harper lelassít odakinn, a lány felnyitja a szemét. Félig felül, és ragyogóan rámosolyog, mintha csak várta volna, mintha csak örülne, ha odaülne az ágya mellé, és beszélgetne vele egy keveset.

Kappel nővérnek nem tetszik a dolog. Rámarkol Harper könyökére, és kíméletlenül elvonszolja.

– Csak semmi bámészkodás! Annak a kis cédának nem kell újabb rajongó!

– Ki volt az? – néz vissza a férfi.

– Senki. Egy pucér táncos. A kis hülye megmérgezte magát rádiummal. Az a száma, azzal festi ki magát, és fénylik tőle a sötétben. De ne aggódjon, nemsokára kiengedik, és akkor aztán annyit láthat belőle, amennyit csak akar! Mindent, ha hihetünk a szóbeszédnek.

Bekíséri a férfit a makulátlanul fehér, fertőtlenítőtől csípős orvosi rendelőbe.

– Most pedig üljön le, hadd lássuk, mit tett magával!

Harper esetlenül felhuppan a vizsgálóasztalra. A nő a homlokát ráncolva összpontosít, ahogy levágja a mocskos rongydarabokat, amelyekkel körbecsavarta bokáját és a talpát, amilyen szorosan csak bírta.

– Jó nagy marha volt, ugye tudja? – A nő szája sarkában játszó mosoly azt sugallja, Kappel nővér tudja, hogy nyugodtan beszélhet így vele. – Eddig várni, hogy bejöjjön! Azt hitte, ez majd meggyógyul csak úgy magától?

Igaza van. Az sem használt, hogy Harper igen nomád körülmények közt töltötte az elmúlt két éjszakát. Egy kapualjban vert tábort: egy kartondobozon aludt, és a lopott kabáttal takarózott; nem mehetett vissza a sátrához, tartott tőle, hogy Klayton és a cimborái ott várják csövekkel, kalapácsokkal a markukban.

A takaros ezüstpengék kimérten nyissz-nyisszantják az ügyetlen kötést. A kötés fehér csíkokat vájt feldagadt lábába, úgy néz ki, mint egy kötözött sonka. Akkor most ki is a kismalac? Milyen hülyeség, gondolja Harper keserűen, hogy maradandó sérülés nélkül megúszta a háborút, és most abba nyomorodik bele, hogy beesett valami csavargó rejtekhelyére.

A doktor berobban a szobába, idősebb fickó, kényelmesen kipárnázott pocakkal, sűrű, ősz haja oroszlánsörényként mered fel a füle mögött.

– És ma mi a panasz, uram? – A kérdést csak még lekezelőbbé teszi a vele járó mosoly.

– No, hát én nem táncoltam sötétben fénylő festékben.

– És nem is nagyon lesz rá lehetősége, ha jól nézem – mondja az orvos még mindig mosolyogva, miközben megfogja Harper bedagadt bokáját, és átmozgatja. Ügyesen, szinte profin tér ki, amikor Harper felordít fájdalmában, és ököllel odacsap.

– Csak így tovább, öregem, ha azt akarja, hogy kivágjuk innen – vigyorog az orvos –, akár fizetett, akár nem!

Ezúttal, amikor fel-le, fel-le mozgatja Harper lábát, a férfi összeszorítja a fogát, és ökölbe szorítja a kezét, nehogy odaüssön.

– Tudja magától mozgatni a lábujjait? – kérdezi az orvos, és áthatóan figyeli. – Ó, pompás! Jó jel! Jobb is, mint vártam! Pompás! Ezt látja? – szól a nővérhez, és becsippenti az üres görbületet Harper bokája fölött. Harper felnyög. – Itt kéne összeérnie az ínnak!

– Ó, igen! – A nővér is megcsippenti a bőrt. – Érzem!

– Ez mit jelent? – kérdezi Harper.

– Azt jelenti, hogy az elkövetkezendő pár hónapot alighanem egy kórházi ágyon fekve kéne töltenie, öregem, de feltételezem, ez nem megoldható.

– Ha nincs ingyen, nem.

– Vagy ha nincsenek aggodalmas támogatói, akik fizetnék a lábadozását, mint a mi rádiumlányunknak – kacsint a doktor. – Begipszelhetjük és adhatunk egy mankót. De egy ínszalagszakadás nem gyógyul meg csak úgy magától. Legalább hat hétig nem volna szabad lábra állnia. Tudok javasolni egy cipészt, ortopéd cipőket csinál, amelyek megemelik a sarkát, és az is segít majd egy keveset.

– De hogy tehetném? Dolgoznom kell! – Harpert felbőszíti, hogy a hangja elvékonyul.

– Mindannyian anyagi nehézségekkel küzdünk, Mr. Harper. Kérdezze csak meg a kórházi könyvelőket! Csak azt mondom, tegyen meg minden magától telhetőt. – Álmodozva hozzáteszi: – Gondolom, véletlenül nem szifiliszes.

– Nem.

– Kár. Épp most kezdődik egy kutatás Alabamában, amely a teljes orvosi ellátását fedezte volna, ha szifiliszes. Bár négernek kéne lennie hozzá.

– Az sem vagyok.

– Kár! – vonja meg a vállát az orvos.

– Fogok tudni járni?

– Ó, persze! – mondja az orvos. – De arra ne számítson, hogy beveszik Mr. Gershwin tánckarába!

Harper kisántikál a kórházból, a bordája bekötve, a lába begipszelve, a vére morfiummal teli. A zsebébe nyúl, hogy kitapogassa, mennyi pénze maradt. Két dollár és némi apró. De aztán az ujja egy kulcs fogazott tollát éri, és valami kinyílik a fejében, akár egy rádióvevő. Talán a gyógyszer tehet róla. Vagy talán mindig is rá várt.

Még sosem vette észre, hogy az utcai lámpák zümmögnek, és az alacsony frekvencia beeszi magát a szemgolyója mögé. És bár még csak délután van, és a lámpák sem égnek, mintha fellobbannának, ahányszor csak alájuk ér. A zümmögés előrelibben a következő lámpára, szinte hívogatja. Erre. És esküdni merne, hogy recsegős zenét hall, távoli hangot, az hívja, akár egy behangolásra váró rádió. Követi a zümmögő lámpák útját, olyan gyorsan megy, ahogy csak tud, de a mankó nagyon esetlen.

Lefordul a State-en, az átviszi a West Loopon át a Madison Street kanyonjába; az épületek mindkét oldalán negyven emelet magasan tornyosulnak fölé. Átvág a Skid Row-n, ahol két dollárért ágyat is vehetne magának egy időre, de a zümmögés és a fények tovább csalogatják, le a Black Beltre, ahol a lepusztult jazzklubokat és kávézókat lassan kiszorítják az egymás tetejére hányt, olcsó házak. Rongyos gyerekek játszanak az utcán, és a lépcsőkön ücsörgő öregek kézzel sodort cigarettájukat szívva, baljósan méregetik Harpert.

Az utca összeszűkül, és az épületek összehúzódnak, hideg árnyékot vetnek a járdára. Az egyik emeleti lakásban egy nő nevet fel hirtelen, csúnyán. Bárhová néz is Harper, ott vannak a jelek. A házak betört ablakai, alattuk a kézzel írott papírlap az üres kirakatokban. „Üzleti okokból meghatározatlan ideig zárva”, vagy az egyiknél csak ennyi: „Bocsánat”.

Nedves sósság árad a tó felől a feltámadó szél szárnyán, ami végighasít a kietlen délutánon, és a kabátja alá szúr. Minél mélyebbre jut a raktárnegyedben, annál kevesebb emberrel találkozik, aztán mindenki eltűnik, és ahogy egyedül marad, felerősödik a zene, édesebb lesz, hívogatóbb. És most már a dallamot is felismeri. „Somebody from Somewhere”. A hang pedig sürgetően súgja, hogy tarts ki, tarts ki, Harper Curtis.

A zene átviszi a vasúti síneken, be a West Side mélyébe, fel egy munkásszálló lépcsőjén. Képtelenség lett volna megkülönböztetni ezt a házat a mellette sorakozó többi ugyanolyantól: egyformán vetették egymásnak a vállukat, hámlott róluk a festék, az ablakok bedeszkázva, az ajtón X alakban keresztbe felszögelt a deszkákon a „Chicago város által lezárva” feliratú ragasz. No, itt alkossatok maradandót Hoover elnök nevében, reményteli emberek! A zene az 1818-as szám alól árad. Behívja.

Benyúl a keresztben egymásra feszülő deszkák alá, és megpróbálja kinyitni az ajtót, de zárva van. Harper a lépcsőn áll, és az elkerülhetetlen sors rettenete üli meg. Az utca tökéletesen elhagyatott. A többi ház ablakát bedeszkázták vagy szorosan befüggönyözték. Egy saroknyira innen hallja a forgalmat, a mogyoróárus kiáltásait. „Forrón vegyék, menet közben egyék!”, de tompának tűnik, mintha csak a fejére csavart takarók alól hallaná. A zene pedig most már éles szilánkként váj a koponyájába. A kulcs.

A kabátzsebbe dugja a kezét, és hirtelen megretten, hogy elvesztette. Megkönnyebbülten érzi, hogy még ott van. Bronz, a Yale & Towne címere fénylik rajta. Illik az ajtón lévő zárhoz. Harper remegve tolja a zárba. A helyére kattan.

Az ajtó sötétségbe nyílik, és egy hosszú, borzalmas pillanatra Harpert megbénítják a lehetőségek. Aztán átbukik a deszkák alatt, nagy nehezen, ügyetlenkedve áthúzza a mankóját is a résen, és benn van a Házban.

Kirby

1980. szeptember 9.

Olyanfajta éles, ropogós nap, az az igazi kora őszi nap. A fák láthatóan nem tudják eldönteni, hányadán is állnak vele, a levelek egyszerre zöldek, sárgák és barnák. Kirby már a sarokról látja, hogy Rachel be van tépve. Nemcsak onnan, hogy az egész házat megüli az az édes illat (kész lebukás), de arról is, amilyen lelkesen mászkál fel-alá az udvaron, ahogy vacakol valamivel az elburjánzott fűben. Tokió izgatottan ugrál és csahol körülötte. Nem is kéne itthon lennie. Egy olyan sojourn-on kéne lennie, vagy „szó-john”-on, ahogy Kirby kiskorában mondta. Oké, egész pontosan tavaly.

Heteken át azon gondolkozott, hogy ez a Szó John nevű fickó talán az apja lehet, és hogy mi van, ha Rachel azon munkálkodik, hogy elvigye hozzá Kirbyt, de aztán Grace Tucker a suliban azt mondta, hogy Johnnak hívják azokat is, akik prostituálthoz járnak, és hogy az anyja csak egy prostituált. Kirby nem tudta, az micsoda, de úgy megütötte Gracie-t, hogy eleredt az orra vére, Gracie meg egy jó marék haját kitépte.

Rachel elképesztően viccesnek találta a dolgot, bár Kirby fejbőre kivörösödött és sajgott, ahol kitépték a haját. Rachel persze nem akarta kinevetni, „de ez akkor is olyan vicces”. Aztán elmagyarázta a dolgot Kirbynek, úgy, ahogy mindig szokta, hogy az egésznek semmi értelme ne legyen.

– A prostituált olyan nő, aki kihasználja a férfiak hiúságát – mondta. – És egy sojourn, egy elvonulás a lélek feltöltődésére szolgál.

De mint kiderült, ez közel sem így volt. Mert egy prostituált pénzt kap a szexért, egy elvonulás pedig nem más, mint kis szabadság az ember hétköznapi életéből, és Rachelnek aztán a legkevésbé sincs rá szüksége. Kevesebb szabadság, több hétköznap, Anyu!

Füttyent Tokiónak. Öt kurta, éles hang, elég jellegzetes ahhoz, hogy meg lehessen különböztetni azoktól a füttyszóktól, amelyekkel a többiek hívják magukhoz a kutyáikat a parkban. Tokió odavágtat hozzá, olyan boldogan, amilyen boldog csak egy kutya lehet. „Fajtiszta korcs”, ahogy Rachel mondogatja. Loncsos, hosszú orrú, drapp-fehér foltos, a szeme körül vajszínű karikákkal. Tokió, mert Kirby Japánba fog költözni, ha felnő, és híres haiku-fordító lesz, és zöld teát iszik, és szamurájkardokat gyűjt majd. („Jobb, mintha Hirosima lenne”, mondta rá az anyja.) Már neki is kezdett saját haikukat írni. Például ilyet:

Kilőtt rakéta

Vigyél el innen engem

Csillagok várnak.

Meg ilyet:

Akár eltűnne

Origamiként hajtva

Az álmaiba.

Rachel lelkesen megtapsolja, valahányszor új haikut olvas fel neki. De Kirby kezdi úgy vélni, hogy ha lemásolná a Cocoa Krispies doboz oldaláról a feliratot, az anyja annak is éppolyan nagy hangon örülne, különösen, ha be van tépve, márpedig az mostanában egyre gyakrabban előfordul.

Kirby Szó-Johnt hibáztatja. Vagy mi a neve. Rachel nem árulja el. Mintha Kirby nem hallaná, ahogy hajnal háromkor beáll a kocsi, nem hallaná az elsziszegett párbeszédeket, amelyeket érteni ugyan nem ért, de hallja bennük az indulatot, mielőtt becsapódik az ajtó, és az anyja megpróbál lábujjhegyen beosonni, nehogy felébressze. Mintha nem kéne azon gondolkoznia, honnan is van pénzük lakbérre. Mintha nem így menne ez már évek óta.

Rachel kiterítette minden egyes festményét – még azt a nagyot is, amelyiken Lady Shalott van meg a tornya (ez Kirby kedvence, bár persze sosem ismerné be), amelyet általában a tisztítószeres szekrény mélyére süllyeszt, akár a többi elkezdett, de valahogy soha be nem fejezett vásznat.

– Nocsak, kiárusítást tartunk? – kérdezi Kirby, bár tudja, hogy ezzel csak felbosszantja Rachelt.

– Ó, szívem! – Az anyja félig oda sem figyelve rámosolyog, mint mindig, ha csalódott Kirbyben, azaz mostanában szinte állandóan. Legtöbbször olyankor, ha olyasmit beszél, ami Rachel meglátása szerint túlságosan is felnőttes. – Kezded elveszíteni a gyermeki rácsodálkozás képességét! – mondta a lányának úgy két hete, és éles volt a hangja, mintha ennél rosszabb dolgot elképzelni sem lehetne.

Meglepőmód, ha Kirby valóban bajt kever, azt Rachel mintha egyáltalán nem bánná. Nem zavarja, ha verekszik az iskolában, azt sem bánta, amikor felgyújtotta Mr. Partridge postaládáját, hogy megfizessen, amiért a szomszéd mindig panaszkodik, ha Tokió kiássa a borsót a kertben. Kirby látta az anyján, mennyire tetszik neki az egész. Kész pantomim-előadást hozott össze, eljátszották, hogy hangosan ordítanak egymással, hogy az „az önelégült okostojás a szomszédban” minden szavukat hallja, és Rachel olyanokat visított, hogy „hát nem fogod fel, hogy szövetségi bűntény akadályozni az Egyesült Államok postaszolgálatát?”, aztán vihogva, szájukra tapasztott kézzel összecsuklottak.

Rachel a két mezítlábas talpa közt heverő miniatűr festményre mutat. A lábujjkörme élénk narancssárgára van lakkozva, nagyon nem áll jól neki ez a szín.

– Szerinted nem túl brutális? – kérdezi. – Nem túl vörös meg véres?

Kirby nem tudja, mire gondolhat. Nehezére esik megkülönböztetni az anyja festményeit. Csupa sápadt nőt lát, hosszú, lebegő hajjal meg az arcukhoz képest túlméretezett, gyászos gülüszemmel, sáros zöldes-kékes-szürkés tájban. Semmi vörös nincs benne. Rachel képei láttán mindig az jut az eszébe, amit a tesitanár mondott neki tornaórán, amikor egyfolytában rosszul futott neki a lóugrásnak. „Az ég szerelmére, ne próbáld olyan görcsösen!”

Kirby habozik, nem tudja, mit mondjon, nehogy Rachel bekattanjon.

– Szerintem teljesen oké.

– De ha oké, akkor semmilyen! – kiált fel Rachel, elkapja Kirby kezét, és könnyed foxtrottba rántja a festmények fölött, meg-megpörgeti. – Az oké a középszerűség netovábbja! Udvarias! Társadalmilag elfogadható! Sokkal színesebben és mélyebben kell élnünk annál, mint az oké, szívem!

Kirby kicsúszik a kezéből, megáll, és lenéz arra a rengeteg csodaszép, szomorú lányra. Vézna végtagjaik, mint az imádkozó sáskáké.

– Izé – mondja –, akarod, hogy segítsek visszavinni őket a házba?

– Ó, szívem! – mondja az anyja szánakozó megvetéssel. Kirby képtelen elviselni. Beszalad a házba, feldübörög a veranda lépcsőn, és elfelejt szólni a kopaszodó fickóról az idétlenül felhúzott farmerben, a ferde bokszoló-orral, aki ott állt a juharfa árnyékában a Mason benzinkút mellett, egy üveg kólát ivott szívószállal, és őt figyelte. Úgy bámulta, hogy Kirby gyomra összerándult, mint amikor a hullámvasút lejtőre ér, és úgy érzi az ember, mintha kitépnék a gyomrát.

Lelkesen integetett neki, túlságosan is vidáman, mintegy jelezve, hogy helló, öreg, látom ám, hogy bámulsz, te barom; a fickó pedig felemelte a kezét, és visszaintegetett. És aztán felemelve tartotta (tök hátborzongató volt), míg csak Kirby le nem fordult a Ridgeland Street sarkán, nem vágta le szokása szerint az utat a sikátoron át. Minél előbb el akart tűnni a fazon szeme elől.

Harper

1931. november 22.

Mintha megint kisfiú volna, aki belopódzik a szomszédos tanyákra. Leül a konyhaasztal mellé a csendes házban, másvalaki jó hűvös lepedőjére hever, átkutatja a fiókokat. Mások holmija titkokat árul el.

Mindig meg tudta mondani, ha volt otthon valaki, akkor is, és azóta is, ahányszor csak elhagyatott házakba tört be, hogy ételt szerezzen magának, vagy valami kevésbé őrzött vackot, amit eladhat. Más érzés volt egy üres ház. Érett volt benne a hiány.

Ez a Ház úgy eltelt várakozással, hogy Harper hátán feláll a szőr. Van valaki vele idebenn. És nem az a holttest az, amely a folyosón hever.

A lépcső fölötti lámpa lágy ragyogásba vonja a frissen kifényesített, sötét fapadlót. A tapéta új, a sötétzöld-vajfehér rombuszmintáról még Harper is látja, hogy ízléses. Balra világos, modern konyha nyílik, egyenest a Sears katalógusból, csokoládészín konyhaszekrénnyel, vadonatúj sütővel, jégszekrénnyel, a tűzhelyen ezüst teáskannával, minden szépen előkészítve. Csak rá vár.

Kaszál egyet a mankójával a sötét padlón szőnyegként szétterülő, friss vér felé, és arrébb biceg, hogy jobban megnézze magának a halottat. Egy félig fagyott pulykát szorongat, a vérrel összekent szürkés-rózsaszín bőr csupa libabőr. Zömök fickó, ingben, nadrágtartóban, szürke nadrágban, drága cipőben. Kabátja nincsen. A fejét szétverték, mintha csak érett dinnye lett volna, csak a borostás, tokás áll maradt meg, és a véreres, kék szempár, amely döbbenten mered a véres roncsból a semmibe.

Nincs kabátja.

Harper elbiceg a hulla mellett, követi a nappaliból áradó zenét, szinte már várja, hogy a tulajdonos ott üljön a kandalló előtt a szépen kipárnázott karosszékben, ölében a piszkavassal, amellyel olyan alaposan szétverte a másik fejét.

A szoba üres. Bár a tűz ég. És a piszkavas is ott van rendben a szépen felrakott fa mellett, mintha csak az ő érkezésére várt volna. A dal egy arany és borvörös gramofonból árad. A lemez címkéjén a „Gershwin” felirat. Hát persze! A függöny résein át Harper látja az ablakra rászögelt, olcsó forgácslemezt, amely elfogja a napfényt. De miért rejtőzne valaki bedeszkázott ablakok és hivatalos falragaszok mögé? Nehogy mások is idetaláljanak.

A tálalóasztalon egy kristályüvegben mézszínű szesz, mellette egyetlen, magányos pohár. Alatta kis csipketerítő. Annak el kell innen tűnnie, gondolja Harper. És valamit kezdenie kéne a holttesttel is. Bartek, gondolja, ahogy eszébe jut a név, amit a vak nő mondott, mielőtt megfojtotta volna.

Bartek sosem tartozott ide, mondja a fejében a hang. De Harper igen. A Ház rá várt. Megvolt rá az oka, hogy idehívta. A fejében a hang azt suttogja, otthon. És annak is érződik, sokkal inkább, mint az a nyomorúságos hely, ahol felcseperedett, vagy a nyomortanyák és kunyhók sora, ahol a felnőttkorát töltötte.

Nekitámasztja a mankóját a széknek, és tölt magának egy pohárral az üvegből. A jég összecsendül, ahogy lassan köröz vele egyet. Félig olvadt csak el. Belekortyol, lassan körbelögyböli a szájában, hagyja, hadd égesse végig a torkát. Canadian Club. A legfinomabb csempészáru, koccint a levegőbe. Jó ideje nem ivott már semmit, amiben nem érződött a formaldehid keserű, otthon főzött íze. És jó ideje nem ült már párnázott karosszékben.

A széktől még tart, bárhogy sajog is a lába a sok járkálástól. Bármiféle láz hajtotta idáig, még nem hunyt ki. Van még, van még, erre, erre, mint egy vásári kikiáltó. Gyerünk, gyerünk, ki ne hagyd! Csak rád vár. Tovább, Harper Curtis, tovább!

Harper felrángatja magát a lépcsőn, a korlátba kapaszkodik, mely olyan szépen ki van fényesítve, hogy a tenyere nyomot hagy a fán. Olajos, kísérteties nyomok, már fakulnak is. Minden foknál oldalvást kell fellódítania a lábát, a mankót húzza maga mögött. Összeszorított foggal zihál az erőfeszítéstől.

Végigbiceg a folyosón, el a fürdőszoba mellett, odabenn a mosdót csíkosra festette a ráfröccsent, lecsorgó vér, hogy jobban menjen az ázott csomóban a földön heverő törülközőhöz, amelyből rózsaszín lé szivárog a csillogó, fekete-fehér csempére. Harper észre sem veszi, nem törődik a padlásra vezető lépcsősorral sem, vagy a vendégszobával és az ággyal, amely ugyan takarosan be van vetve, de a párnáján horpadás éktelenkedik.

A fő hálószoba ajtaja zárva. Mozgó fénykévék szivárognak ki a padlóra az ajtó alatt. Harper a kilincsért nyúl, szinte várja, hogy zárva legyen. De enged; egy kattanás, és aztán a mankója hegyével megbökdösi az ajtót. A szobát megmagyarázhatatlan módon ragyogó nyári napsütést tölti el. A berendezés szegényes. Egy diófa ruhásszekrény, egy vaskeretes ágy.

Hunyorogva néz a hirtelen fényességbe, bámulja, ahogy sűrű, haragos fellegekbe vált, aztán ezüstös esőcseppekbe, utána pedig a vörösen erezett naplemente jön, mint valami olcsó vetítésen. De a vágtató ló vagy a harisnyáját csábítóan legörgető lány helyett egész évszakok villannak el előtte. Elviselhetetlen. Harper az ablakhoz megy, hogy behúzza a függönyt, de nem tudja nem látni, mi folyik odakinn.

A házak az út túloldalán változnak. A festék lekopik, átszínezi magát, újra lekopik a hó, a nap, az utcán kavargó, avarral összegubancolódott, szél sodorta szemét alatt. Az ablakok betörnek, bedeszkázódnak, virággal teli vázák jelennek meg és hervadnak barnásra bennük. Az üres udvart benövi a dudva, végigfolyik rajta a cement, burjánzó pamacsokban nő a repedések közt a fű, összetapad a sok lom, elviszik a lomot, visszajön, és dühödten acsarkodó, színes betűs írás virít fölötte a falakon. Ugróiskola körvonala jelenik meg, eltűnik a havas esőben, arrébb mászik, körbetekergőzik az udvaron. Egy kanapé teljesen szétrohad, aztán lángra lobban.

Harper ránt egyet a függönyön, aztán megfordul, és meglátja. Végre. A végzete ott várja a szobában.

Minden felületet lecsupaszítottak. A falon különféle holmik, vagy felszögelve, vagy dróttal felkötözve. Remegnek, vacognak, de úgy, hogy Harper még a fogában is érzi a vibrálást. Vonalak kötik össze őket, újra és újra átment rajtuk valaki, krétával, tollal, vagy a tapétába vágott késsel. Együttállások, mondja a hang a fejében.

A holmik mellé nevek vannak felkaparva. Jinsuk. Zora. Willie. Kirby. Margo. Julia. Catherine. Alice. Misha. Furcsa nevek, csupa ismeretlen nő neve.

Épp csak mindegyik Harper kézírásával van felírva.

Ennyi elég. A felismerés. Mintha egy ajtó nyílt volna ki benne. A láz csúcsra ér, és valami átordít rajta, megvetéssel, haraggal, tűzzel tele. Látja a tündöklő lányok arcát, látja, hogyan kell meghalniuk. Ott sikolt a fejében. Öld meg! Állítsd meg!

Az arcára tapasztja a kezét, elejti a mankót. Hátratántorodik, és tehetetlenül az ágyra roskad, az felnyög a súlya alatt. A szája kiszáradt. A gondolatai vérben úsznak. Érzi, hogy megpendített húrként remegnek a tárgyak. Hallja a lányok nevét, mintha csak egy kórus zengené himnusz helyett. A fejében egyre erősebb a nyomás, a végén már elviselhetetlen.

Harper leveszi a kezét az arcáról, és kényszeríti magát, hogy kinyissa a szemét. Talpra kecmereg, az ágytámlába kapaszkodik, hogy el ne essen, és odabiceg a falhoz, a felerősített vackokhoz. Lüktetnek, villódznak, mintha csak várnának valamire. Hagyja, hadd vezéreljék. Kinyújtja a kezét. Az ott valahogy mintha élesebb lenne. Húzza, úgy, mint egy erekció, ellenállhatatlan céltudatossággal. Meg kell találnia. És a lányt is, aki hozzá tartozik.

Mintha egész eddigi életét részeg kábulatban töltötte volna, de most felszakadt a fátyol. A tökéletes tisztaság pillanatát éli át, mint baszás közben, mint akkor, amikor felnyitotta Jimmy Grebe torkát. Mintha sugárzó festékben táncolna.

Felkapja a kandallópárkányon heverő krétát, és írni kezd a tapétára az ablak mellett, mert ott még van egy kis hely, és mert úgy érzi, ezt kell tennie. Szögletes, ferde betűivel odavési, hogy „Tündöklány”, oda a szó kísértete fölé, amely már ott volt, már várta.

Kirby

1984. július 30.

Az is lehet, hogy csak alszik. Első ránézésre. Ha hunyorogva néznénk a levelek közt foltosan átszűrődő napfénybe. Ha azt hinnénk, hogy a pólója eleve rozsdabarna volt. Ha nem tűnne fel, hogy olyan sűrű felhőben köröznek a legyek, mint másutt a muslicák.

Az egyik karját könnyedén feltartja, a fejét hívogatóan félrebillenti, mintha csak figyelne. A csípője is meg van csavarodva, a két lába egymáson, térdben behajtva. A békés póz rácáfol a gyomra helyén tátongó, véres masszára.

A kecses kar, amitől olyan romantikusnak tűnik, ahogy ott hever a parányi kék és sárga vadvirágok közt, védekezés közben szerzett sebektől sötét. Az ujjai középső percén az egész a csontig hatoló vágások azt mutatják, alighanem próbálta kitépni a kést a támadó kezéből. A jobb kezén a két utolsó ujj félig le van vágva.

A homlokán a bőr felhasadt: ismételt ütések érték egy tompa tárggyal, feltehetően baseballütővel. De éppígy lehetett egy fejsze nyele, vagy akár egy vaskosabb faág is, ám egy hasonló holmit sem találtak a helyszínen.

A csuklóján horzsolás árulkodik róla, hogy a kezét összekötötték, bár a köteléket később levették. Ahogy a bőrbe mart, az alapján drót lehetett. Az arcára fekete kérget vont a vér, olyan, mint valami álarc. A testét fordított keresztben hasították fel szegycsonttól ágyékig, mire a rendőrség egyes csoportjai a sátánistákat kezdik gyanúsítani, aztán a csoportos erőszakelkövetőkre kenik az egészet, különösen, mivel a gyomrát kivették. A közelben lelik meg: felvágták, és a tartalmát szétterítették a gyepen. A beleit felcsavarták a fákra, mint karácsonykor az angyalhajat. Mire a rendőrök körbezárják a területet, már szürkén, szárazon csüggnek. Ez azt mutatja, hogy a gyilkosnak bőven volt ideje. Hogy senki sem hallotta, amikor a lány segítségért kiáltott. Vagy senki nem segített.

A bizonyítékok közt szerepel még:

Fehér sportcipő, oldalán hosszú sárcsíkkal, mintha a lány menekülés közben megcsúszott volna a sárban, és leesett volna a cipője. A testtől harminc lábnyira találták. Illett ahhoz a vérfoltos fél párhoz, amelyet a holttest lábán leltek.

Egy felgyűrt trikó, spagettipántos, középen felhasítva, egykor fehér volt. Koptatott farmersort, összevérzett. Továbbá vizelet, széklet.

Az iskolatáska tartalma: egy tankönyv (A matematikai gazdaságtan alapmódszerei), három toll (két kék, egy piros), egy szövegkiemelő (sárga), szőlős ajakápoló, szempillafesték, fél csomag rágógumi (mentolos Wrigleys, három darab), négyzet alakú, arany sminkkészlet (a tükör megrepedt, feltehetően a támadás közben), egy fekete kazetta, a matricán kézírással