Santa Montefiore

Egy olasz lány Brooklynban

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: An Italian Girl in Brooklyn

Fordította: Vraukó Tamás

Copyright © 2022, Montefiore Ltd

Hungarian Translation © Vraukó Tamás, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802913

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Szeretettel a fivéremnek,
Jamesnek

ELSŐ RÉSZ

Greenwich, New York, 1979

Evelina hátra lépett, és megcsodálta az asztalt. Nagyon csinos lett. Kis tököket faragott ki gyertyatartónak, és háromvázányi napraforgó, szegfű és rózsa köré rendezte őket, amelyek a tíz személyre terített, hosszú asztalt uralták. Saját szalvétatartó gyűrűket alkotott vörös áfonyából és a szikomorfa sárga leveleiből; elhelyezte őket minden tányér mellé, a vendégek névtábláit fenyőtobozokba tűzte. A hatás elbűvölő volt, de egy dolog még hiányzott.

Evelina kiment a kertbe. A nap lenyugodni készült.
Az ég Greenwich fölött fakó, vizeskék lett, és tüzes karmazsinpiros meg arany csíkok díszítették. Kövér hasú felhők sodródtak lassan rajta. Ahonnan állt, olyanok voltak, mint hajók sötét testei a víz fenekéről nézve. Ott állva kivett más alakokat is a kisebb felhőkből: delfineket, bálnákat és medúzákat; rózsaszín habbá szétspriccelő hullámokat; bíborszínű, távoli hegyláncokat. Aztán egy hunyorgó csillag tűnt fel a sötétedő indigókék égen, amint a nap visszavonult és magával vitte színorgiáját meg a hajókat és az állatokat is. Evelina ottmaradt, bámulva az éjszakát, nézve, amint egyik csillag a másik után csatlakozott az elsőhöz, csillogva a sötétségen át, mint halászbárkák lámpái.

Átment a fűszerkertbe, és vágott egy marék rozmaringot. Egyet szétdörzsölt az ujjai között, és az orrához tartotta. Az otthon illata elárasztotta emlékekkel. A nosztalgiától megrészegült, és egy pillanatra lehunyta a szemét, amint kiélvezte az örömet és a fájdalmat, amelyek nagyjából egyforma arányban jelentkeztek. Lemondóan sóhajtott. Nem volt értelme a múltba veszett dolgokért elérzékenyülni, mikor a jelen is annyi mindent adott neki, amiért hálás lehet.

Visszatért az étkezőbe, és rozmaring gallyait szétszórta a terítőn. Igen, több mint harminc éve Amerikában élt, de a lelkében olasz maradt. Így hát helyénvalónak érezte, hogy a mai hálaadáskor legalább az asztal díszítésével emlékezzen az óhazára.

Evelina éppen a gyertyákat gyújtotta meg, amikor a férje, Franklin hazatért. Kinyitotta a bejárati ajtót, belépett a folyosóra, és egy „Drágám, itthon vagyok!” köszöntéssel jelezte Evelinának, hogy megérkezett. Levette lódenkabátját, fedora kalapját, és lerakta a táskáját. Franklin van der Velden már nyugdíjas volt, hetvenhat éves lévén, de továbbra is részt vett az egyetemi életben Skidmore-ban, ahol a közelmúltig klasszika-filológia professzorként dolgozott. A magas, vékony férfinak sűrű, ősz haja, egyenes, arisztokratikus orra, és intelligens kék szeme volt. Olyan szempár, amelynek tulajdonosa mindig kíváncsi, érdeklődő, és türelmes azokkal, akiknek kevesebb értelem jutott. Egykor atletikus termete a múlté lett, görnyedten járt, a léptei lelassultak.

Evelina elfújta a gyufát, leoldotta magáról a kötényt, amellyel zöld ruháját védte, és lehajtotta egy szék támlájára. Tizennégy évvel volt fiatalabb, mint Franklin, figyelmes és kötelességtudó feleség, akinek tisztelete tudós férje iránt nem csökkent azóta, hogy hozzáment feleségül. Kilépett a folyosóra, és elmosolyodott azon a kedves módján, amely annyira megszépítette az arcát. Hatvanként évesen nem volt nyilvánvaló szépség, de vonásai jellemet és élénk bájt tükröztek, mogyoróbarna szeme mindig ragyogott, teli szeretettel. De mélységet is volt bennük, amelyet sötét titkok és rejtett szomorúság teremtett, és amely empátiát kölcsönzött a tekintetének. Ezt az emberek tudattalanul is megérezték, és megosztották vele a saját titkaikat, és bánataikat. Hosszú, barna haját felfésülte, és lazán megfogta egy csattal, pár kósza tincset szabadon hagyva a nyaka körül. Formás teste puha és megnyerő volt, örökösen napbarnított bőre mediterrán hazájának napsütését őrizte, mintha még mindig ott élne fiatalságának olajfaligetei és szőlőskertjei között. Az angolt erős olasz akcentussal beszélte, mert nem adta át magát teljesen az új hazájának, megtartott magának is valamit a régiből is.

Elvette a férje kabátját, és puszit nyomott a halántékára. Franklin cserzett arca viszonozta a felesége mosolyát, mert mindig örömmel nézett az asszonyra. Harminckét évi házasság után sem unt rá a nőre, akivel megosztotta az életét. Tudta, hogy szerencsés ember. A neje nélkül sosem érte volna el mindazt, amit elért, sőt, nem lett volna az a férfi, aki lett. Evelina volt a horgony, amely szilárdan az otthonhoz és családhoz kötötte, és megadta neki azt a nyugalmat, amelyben dolgozhatott.

– Nemsokára itt lesznek – mondta Evelina, és beakasztotta a férje kabátját a szekrénybe, a kalapját meg a kampóra az ajtó mögött.

– Van még időm megfürödni?

– Ha gyors leszel.

Franklin bólintott, de mindketten tudták, hogy a férfi képtelen volt bármit is sietősen csinálni. Lassan indult el a lépcsőn felfelé, kissé remegő kézzel kapaszkodva a korlátba, és a felénél megállt, hogy mély levegőt vegyen. Evelina visszatért a konyhába, hogy a vacsorával foglalkozzon. Minden hagyományos köretet elkészített a pulykához, amely a sütőben sült a délután java részében: burgonyapürét, áfonyamártást, tölteléket, zöldbabot és sütőtökpitét. Evelinát nem érdekelte a főzés, mielőtt férjhez ment, de szükségből megtanulta. Ám amikor visszagondolt az olaszországi életére, arra a fejezetre, amelyet olyan régen lezárt, és amely olyan mélyen eltemetődött újabb és újabb fejezetek alatt, a sülő paradicsom és a friss focaccia{1} illata minden mást elborított, olyan felhőbe burkolta, amely miatt alig emlékezett másra. Talán, gondolta, a természet így óvta meg őt a fájdalmas visszaemlékezésektől. Talán a természet kegyes hozzá.

Evelina megkavarta a mártást a tepsiben, és egy pillanatig megbűvölten bámulta az örvényt, amelyet a fakanala teremtett. A hálaadás a család és barátok éves ünnepe, így nem volt szokatlan, tekintve a saját előtörténtét, hogy ez a nap régi sérelmeket hozott felszínre azokból az időkből, amikor még fiatal és félénkebb szívű volt. Az sem szokatlan, hogy ilyenkor meggyászolja azokat, akiket hátrahagyott, és akiket elveszített. Végtére is az ősz a nosztalgia és a melankólia időszaka; a nyár haláltusája és a tél gyászos előjátéka. Nem, egyáltalán nem volt hát rendkívüli, hogy hálát érzett azért, ami lett, és sajnálja, amiről lemondott, semmiképpen nem volt ez rendkívüli.

Elsőnek a két fia érkezett, Aldo és Dan, Aldo a feleségével, Lisával, és Dan a barátnőjével, Jenniferrel. Egy nagy csokor virág és egy doboz csokoládé mögött léptek be, amelyeket Evelinának hoztak. Aldo magas és jóképű, az édesanyja sötét hajával, bőrével, és mogyoróbarna szemével. Dan, ellenben, alacsonyabb és köpcösebb volt, az apja kék szemével és sűrű hajával. Száraz, tapintatlan humora azonban teljesen az övé volt, és a bátyjával szemben, aki olyan felelősségteljes, amint az az elsőszülöttektől elvárható, Dan utálta a szabályokat, és igyekezett nem beilleszkedni.

A fiai látványa előcsalogatta Evelinát az emlékei közül, és melegen átölelte őket, megpuszilva hideg arcukat, egy pillanatra megfeledkezve arról, hogy az egyikük már harmincegy, a másik pedig huszonkilenc éves. Neki mindig a kisfiai maradnak.

– Fáradtnak tűnsz, Aldo – mondta, és a tenyerébe vette a fia arcát. – Aludnod kell. Nem dolgozol túl sokat? Nem dolgozik túl sokat, Lisa?

– Anya, jól vagyok, ne aggódj – motyogta Aldo, és megkerülte, hogy köszönthesse az apját is.

– Na és te, Dan. Ha te fáradtnak látszol, az nem a túl sok munka miatt van, nem igaz? – Evelina gyanakodva felvonta a szemöldökét. – Neked inkább azt mondanám, dolgozz egy kicsit többet.

Dan nevetett.

– Anya, a sok munka és semmi játék unalmas – Dan lecsúsztatta magáról a bőrdzsekijét, és szimatolt. – Valaminek itt nagyon jó illata van.

– A vacsora meglepetés – vigyorgott Evelina, bár tudta, hogy ez a vicc már évekkel ezelőtt szakállat növesztett, mégsem tudta megállni, hogy el ne ismételje.

– Micsoda? Kecskét sütöttél, nem pulykát? – kérdezte Dan, tettetett rémülettel.

– Igen, hálaadásnapi kecskét. Úgy éreztem, ránk fér a változatosság. Kinek kell pulyka, mikor van egy öreg, vézna kecskénk?

Evelina üdvözölte a menyét, Lisát, és Jennifert, akiről tudta, hogy sosem lesz a menye; Dan nem volt az a megállapodós fajta. Csoda lenne, ha valaha is megnősülne, gondolta Evelina, büszkén figyelve jóképű fiát. Lehet valahol egy lány, aki majd megszelídíti, de még nem találkozott vele. Jennifer biztosan nem az a lány; ő túlságosan kedves.

Pár pillanat múlva a bejárati ajtó ismét kivágódott, hideg huzat tört be rajta, valamint Aldo és Dan húga, Ava-Maria, aki egy bőröndöt vonszolt maga után.

– Itt vagyok! – kiáltott fel, és erős hangja meg a szertelensége minden tekintetet magára vonzott, amint azt ő előre tudta.

– Üdv mindenkinek! Boldog hálaadást! Hát nem nagyszerű? Ismét mindannyian együtt vagyunk! – megölelte és megcsókolta szüleit, és üdvözölte a többieket, még Jennifert is, pedig tudta, hogy kár foglalkozni vele, hiszen a bátyja ejteni fogja még a hétvége előtt. Ava-Maria sötét hajú szépség volt, akinek a személyisége mindig megkövetelte, hogy a figyelem középpontjában legyen. Mindkét szülője kényeztette, és a sors is kedvezett neki, így Ava-Mariának semmi gondja nem volt széles e világon.

Bementek a nappaliba, és otthonosan letelepedtek a kandalló köré rendezett díványokra és fotelokba, abban a házban, ahová Franklin és Evelina a hatvanas évek elején költözött, amikor beleuntak Manhattan zajos nyüzsgésébe. Evelina stílusa barátságos és hivalkodásmentes volt. A bútort, festményeket, szőnyegeket, dísztárgyakat azért vette meg, mert tetszett neki, és nem azért, mert beleillettek valamiféle színmintába vagy előre kigondolt tervbe. Semmi nem passzolt semmihez, mindent úgy dobáltak össze, mint a zöldségleves hozzávalóit, és mégis, meglepően harmonikus összkép teremtődött. Az eredmény barátságos, kedélyes helyiség lett, olyasfajta szoba, amelyikből az embernek nincs kedve kimenni.

Evelina éppen az órájára pillantott, amikor az előszoba felől hallotta az ajtót nyílni és csukódni. Felpattant, kisietett, és ott volt, szögletesen, masszívan, mint egy német harckocsi, a félelmetes, kilencvenhárom éves nagynénje, Madolina Forte. Mellette a család barátja, akit mindenki Topino bácsiként ismert. A szó azt jelenti olaszul, hogy „egérke”. Bár sem Evelinának, sem Franklinnak nem volt rokona, és fikarcnyit sem hasonlított kisegérre. Topino bácsi lesegítette Madolina kabátját. Olyan régi barátja volt a Van der Veldens családnak, aki még akkor csatlakozott hozzájuk, amikor a gyerekek még kicsik voltak, és ma már senki sem firtatta, hogy keveredett közéjük; egyszerűen elfogadták, hogy ott van.

– Isten hozott! – kiáltott fel Evelina, átvette a kabátot Topinótól, és megölelte az idős hölgyet.

– Érzem ezt a nyirkosságot a csontjaimban – panaszkodott Madolina. Az unokahúgától eltérően, Madolina nem ragaszkodott a múlthoz, és egy-egy ritka alkalomtól eltérően nem érződött az olasz akcentusa. – Idebent, az Úrnak hála, kellemes meleg van. Megyek is, és leülök a tűz mellé.

Elszántan indult a nappali felé, erősen a botjára támaszkodva.

Evelina rámosolygott Topinóra. Az arca ellágyult, amint végigpillantott a férfi vattaszerű, ősz haján, a magas homlokán, érzéki ajkán. Topino kifejező, szürke szeme élénken pislogott vissza az asszonyra kerek szemüvegén át.

– Jól nézel ki, Eva – mondta olaszul.

– Te is jól nézel ki, öreg barátom – felelte Evalina.

– Újabb év pergett le – Topino mélyet sóhajtott, és a fejét csóválta. – Ki gondolná?

– Egyszer minden elmúlik. Te tanítottál erre.

– Jó és rossz egyaránt. Az élet ciklusokból áll, és olyanok vagyunk, mint mókusok a kerékben. Ez a ciklust szeretem a legjobban. Az állandóságot sugallja. Milyen a pulyka?

– Kövér és ízletes – Evalina nevetett, és lesegítette róla a kabátot. Ugyanaz a kabát volt ez, amelyet az első hálaadáson viselt, amelyre meghívta tizenhét évvel korábban. Topino nem szeretett pénzt fecsérelni olyasmire, amire nincs szüksége.

– Sütőtökpite is lesz?

– A kedvenced.

Topino bólintott, és telt ajka mosolyra húzódott, a sarka felfelé görbült, és viccesen bájossá tették az arcát.

– Minden évben úgy távozom, hogy tele van a hasam sütőtökpitével, és a következő ötvenkét hetet azzal töltöm, hogy a következő adagról ábrándozom. Ma az életet és a sütőtökpitét fogom ünnepelni.

Evelina bekísérte a nappaliba. Amint Topino feltűnt, mindenki ujjongásban tört ki. Ava-Maria szenvedélyesen megölelte, és megcsókolta borostás arcát, a fiúk pedig lelkesen paskolták a hátát. Franklin megrázta a kezét, és bemutatta Jennifernek, aki szégyenlősen mosolygott, mert már ő is sokat hallott az ünnepelt Topino bácsiról. Lisa puszival üdvözölte, és nevetett, amikor Topino korholta, mondván, nem jó feleség, hiszen Aldo fáradtnak és soványnak tűnt.

– Annak a fiúnak táplálkoznia kell – jelentette ki Topino. – Mit főzöl neki? Csak zöldséglevest?

– Jól eszem – kelt Aldo Lisa védelmére.

– Úgy nézel, mint aki semmit nem eszik. Ma este az életet és a jó ételeket ünnepeljük. Főleg a jó ételeket – vállat vont. – Az élet önmagában ünnep.

Madolina intett felékszerezett kezével a kandalló mellől, amelynél a hátát melegítette.

– Tegyétek le végre. Már félig agyonnyomtátok!

Vad pillantással nézte, amint kötelességtudóan mindenki visszaült a helyére. Senki sem mert szembeszállni Madolina nénivel, kivéve Topinót.

– Szeretem, ha félig agyonnyomnak – felelte. – Attól a felemtől, amelyik túléli, érzem magam igazán élőnek.

– Ülj ide, Topino – szólította Madolina, és megpaskolta a mellette levő helyet. – Érzem a fájdalmat a csontjaimban, miközben kiolvadnak.

Topino egy nyögéssel leereszkedett mellé. Még csak hatvanöt éves volt, de néha úgy érezte, a csontjai olyanok, mint egy reumás aggastyánéi.

Franklin átnyújtott neki egy pohár vörösbort.

– Készen állsz a sakkpartinkra? – kérdezte.

Topino vigyorgott.

– Ismersz. Egy alkalmat se hagyok ki, amikor veszíthetek.

Franklin nevetett, mert köztudomású volt, hogy Topino ördögi sakkjátékos.

– Jó, akkor már ketten vagyunk – Topinóval együtt nevetett. Az, hogy két sakkjátékos azért küzd, hogy veszítsen, tetszett sajátságos humorérzékének.

– Áruld el, Madolina, hogy vagy! – szólt Topino, és odaadóan hallgatta, amint az asszony részletesen mesélt neki a csípőjéről, amelyet előrehaladott kora miatt már nem lehet operálni.

– Amikor már ilyen öreg vagy, mint én, Topino, nincs értelme kés alá feküdni, ha csak nem vagy felkészülve rá, hogy sosem jössz vissza.

– Hát igen, az biztos, hogy kockázatos – hagyta rá Topino egy vállrándítás kíséretében –, de ha engem kérdezel, a te testalkatod a teknősbékáé. Tíz év múlva is itt ülsz majd, és a csípődről mesélsz.

Madolina kedvelte Topino humorát.

– Na és te, Topino?

– Az én alkatom a csótányé. Gyakorlatilag elpusztíthatatlan vagyok – kortyolt a borból, és csillogó szemmel nézett Madolinára. – Amikor a jóisten magához szólít majd, az csak azért lesz, mert én könyörgök érte.

Ava-Maria közbeszólt a díványról.

– Ti ketten a halálról beszéltek? –kérdezte. – De hiszen hálaadás van!

– Akkor szórakoztass minket – felelte Topino, előrehajolt, és a térdére könyökölve várakozóan nézett a lányra. – Miben sántikálsz, mióta utoljára láttalak? Hogy megy a főiskola? Gondolom, alaposan megbolondítod a fiúkat – ezután Topino azt tette, amihez a legjobban értett: hallgatott. Ava-Maria pedig azt, amihez ő értett a legjobban: önmagáról beszélt. Madolina élvezte a tűz melegét a hátán, és Evelinát nézte, aki olyan volt számára, mintha a lánya lenne. Az unokahúga huszonnyolc éves korában jött el Olaszországból, és hozzáköltözött Brooklynban. Madolina büszke volt arra, hogy Evelinából milyen nő lett.

Amikor Evelina bejelentette, hogy kész a vacsora, Topino a karját nyújtotta Madolinának, és ők ketten vezették a csoportot az étkezőbe. Madolina lélegzete elállt, amikor meglátta a tökhéj gyertyatartókat és a virágokat.

– Ez bűbájos! – kiáltott fel. – Ennek a lánynak van stílusa. Mindig is volt. Egyedülálló, el kell ismerni, és mindig figyelemre méltó.

Topino kihúzott egy széke az asztal végénél, és Madolina leült. A botját odaadta Topinónak, hogy támassza a falhoz.

– Az anyjának is van stílusa. Artemisia háza gyönyörű, de lepusztult. Tani még annál is jobban utált pénzt kiadni, mint amennyire a társaságot utálta – tette még hozzá a testvéréről, Gaetanóról. – A Villa L’Ambrosiana roppant bájos épület. Onnan származik Evelina stílusa; az anyjától és a pompás házától.

Topino kapta a középső széket az asztal mellett, mert mindenki vele akart beszélni. Franklin ült az asztalfőn, Evelina pedig a nagynénje balján. Evelina nagybátyja, Peppino, Madolina férje, aki hat évvel ezelőtt halt meg, mindig Evelina mellett ült. Evelina észrevette, hogy a nagynénje tekintette arra a székre téved, és a hirtelen elsötétült arckifejezése jelezte, hogy a férjére gondol. A hálaadás a hála ideje, de a hála sosem jön egyedül, mindig a barátjával, a veszteséggel érkezik.

Amióta megözvegyült, Madolina mindig feketében járt, és bár hálát adott Peppino életéért, nem tudta nem gyászolni őt.

A vacsora zajosan folyt. Ava-Maria hangja volt a legerősebb, mert mindenkit ő szórakoztatott anekdotáival. Topino ugratta, kioltotta a szokásos száraz és szeretetteljes módján, amit a lány szellemes visszavágásokkal viszonzott. Ez élénk vitához vezetett, és ez az egész asztaltársaságot szórakoztatta. Dan, aki egy manhattani reklámügynökségnél dolgozott, maga is számos anekdotával tudott szolgálni, és majdnem olyan hangos volt, mint a húga. Aldo és Franklin megpróbált csendben beszélgetni könyvekről, mert Aldo egy kiadónál dolgozott. Madolina panaszkodott, hogy nem tudja követni a beszélgetéseket.

– Kellene egy hangerő-szabályozó ebben a házban – mondta, és a kezével integetve próbált mindenkit halkabb beszédre bírni. Evelina kedvtelve nézett végig az arcokon. Minden évben így ment. Csodálatosan.

Végül a sütőtökpite is az asztalra került. Evelina szeletekre vágta. Egyet a tortalapátra tett, és Topino tányérjára rakta.

– Tartson ki sokáig! – mondta lágyan.

– Ha képes lennék megállni egy évig, megtenném – felelte Topino, és felvette a villáját. – De túlságosan falánk vagyok.

Mikor mindenki a pitével kezdett foglalkozni, csend telepedett a szobára. Ava-Maria törte meg.

– Amikor az egész asztal elhallgat, azt jelenti, hogy egy angyal száll el fölöttünk – a szemét az égre emelte.

– Hogy lehetne fölöttünk az angyal, ha egyszer itt ül velem szemközt? – válaszolta Topino.

– Ó, Topino, ez olyan aranyos volt! – turbékolta Ava-Maria.

– Az angyalok nem beszélnek ilyen hangosan – jegyezte meg Madolina néni.

– De ez igen – vágott vissza Ava-Maria, és nem engedte lejjebb a hangját.

– Van még ebből? – kérdezte Dan.

– Már meg is etted? – kérdezett vissza Evelina meglepetten.

– Mert nagyon finom! – kiáltott fel Dan, és a villáját nyalogatta.

– Igen, van még. Tudom én, kiket látok vendégül. Egy sáskahadat! – Evelina nevetve állt fel. Örült, hogy a többieknek ízlik a főztje. Sosem gondolta, hogy egyszer ezt elmondhatja magáról.

Topino hátradőlt a székén, és megpaskolta a hasát, ami kezdett mostanában egy kicsit kikerekedni.

– Senki sem csinál olyan tökpitét, mint édesanyád – mondta Ava-Mariának, és Evelinára mosolygott.

– Na és te kérsz még egy szeletet? – kérdezte Evelina.

– Még kérdezed?

– Csak udvariasságból. Mert persze tudom.

– Akkor, hogy udvarias legyek, azt mondom, igen. Igen, signora,{2} kérek még egy szeletet.

Mikor a pite utolsó morzsája is eltűnt a tányérokról, Franklin a késével megkopogtatta a poharát, és felállt. Madolina megkönnyebbülésére a szobában ismét csend lett. Topino megtörölte a száját a szalvétával, és kiitta a borospoharát. Evelina a kezét az ölébe tette, és büszkén nézte a férjét.

– A mai este különleges mindenütt minden amerikai számára, de különleges számunkra is, akik messzi földről jöttünk, és Amerikát választottuk otthonunknak. Együtt ünneplünk, mint egyetlen színes nemzet, amelyet bevándorlók építettek, és a kölcsönös tisztelet és elfogadás tart fenn. Amint az mindannyian tudjátok, az én őseim Hollandiából jöttek a tizennyolcadik században, Madolina néni és Peppino bácsi, nyugodjék békében, fiatal házasokként Olaszországból a századfordulón. Evelina huszonnyolc évesen jött el a háború után, Topino bácsi pedig az ötvenes években.

Evelina elkapta Topino pillantását, és a mosolya ellágyult.

Topino ugyanolyan gyengédséggel viszonozta a mosolyát, és egy kis szomorúsággal is, ami olykor átszivárgott a páncélja repedésein, ha nem ügyelt eléggé. Franklin tovább folytatta a hálaadást barátokért, családért, jó szerencséért és prosperitásért.

– Mindannyian szerencsések vagyunk – mondta. – A szerencse pedig olyan adomány, amiért hálásaknak kell lennünk. A szerencsére emelem poharamat, és mindannyiótokra, akiket van szerencsém a családomnak és a barátaimnak tudni.

Felálltak, felemelték a poharukat, és boldog hálaadást kívántak egymásnak.

Vacsora után Franklin és Topino leültek a kártyaasztalhoz sakkozni. Mindketten tapasztalt játékosok voltak, és a játszma jóval azután is folyt, amikor Aldo és Lisa hazakísérték Madolinát, Dan meg Jennifer is elköszönt, és hazaindult. Ava-Maria segített az édesanyjának rendet tenni a vacsora után, és felment lefeküdni. Evelina összegyűjtötte a rozmaringágakat egy tálba a mosogató mellett. Aztán bement a nappaliba, megnézni, hogy áll a sakkparti.

– Úgy fest, hogy végül is egyikőtök sem akar olyan buzgón veszíteni – mondta, és Franklin vállára tette a kezét. – Talán ideje véget vetni a napnak.

– Igazad van – felelte Franklin, kiegyenesítette a hátát, és vett egy mély lélegzetet. – Így hagyhatjuk a táblát, és holnap folytatjuk.

– Azt akarjátok, hogy holnap is eljöjjek? – kérdezte Topino. – Nincs még elegetek a képemből?

Evelina nevetett.

– Gyere ebédre. Ava-Maria itthon lesz pár napig, és tudom, hogy ő is szeretne többet látni belőled, ahogyan mi is.

– Hát, nem állíthatnám, hogy nem vonz a főztöd, Evelina, vagy a társaságotok.

– Jó, akkor ezt megbeszéltük – ezzel Evelina kiment a konyhába, és kihozott egy kis, barna papírral borított, zsinórral átkötött csomagot. – Kikísérlek – mondta, amikor visszajött.

Topino jó éjt kívánt Franklinnak, és követte Evelinát a folyosóra. Most kicsit gyűröttnek és megviseltnek látszott. A bortól elálmosodott, a szeme érzelmekkel volt teli. Evelina odatartotta a kabátját, ő pedig belecsúsztatta a karját, és magára rántotta.

– Jó háziasszony vagy, Eva – mondta, ismét olaszra váltva, mint ahogy szokta, amikor ők kettesben voltak.

Evelina lágyan elmosolyodott, és odanyújtotta a dobozt.

– Mi ez? – kérdezte Topino.

– Sütőtökpite – mondta Evelina, és a mosolya még szélesebb lett. – Külön neked csináltam.

A férfi szeme felragyogott.

– Te mindenre gondolsz – felelte. Lehajolt, és lágy csókot adott az asszony arcára. – Viszlát holnap.

Evelina bólintott, Topino pedig kinyitotta az ajtót, és kilépett az éjszakába.

Evelina visszatért a konyhába, hogy eloltsa a villanyt. Észrevette a rozmaringot a mosogató mellett. A szíve megtelt hálával, a jó szerencséiért, és a rosszakért is. Megdörzsölte az ágacskákat az ujjai között, az orra elé tartotta, és lehunyta a szemét.

ELSŐ FEJEZET

Észak-Olaszország, 1934. július

Evelina mélyen beszívta a levegőt. A rozmaring illata megtöltötte a tüdejét. Imádta ezt a cserjét, örökzöld tűleveleivel, lila virágaival, amelyek minden virágágyásban ott voltak a villa körül. Az egész birtokot elborították a virágok; hatalmas cserepekben murvafürt, temérdek kakukkfű, sok leander, és a villa mészkő falaira jázmin kapaszkodott, édes illatát beárasztva a szobákba is. Mégis, a rozmaring kipárolgása volt az, ami az egész helyet uralta. Faillatú volt, aromás és érzéki. A tizenhét éves Evelina számára ez volt az otthon illata.

A gallyacskával még mindig az ujjai között Evelina gyorsan haladt a kerten át a tizenhatodik századi épület felé, amely felségesen, de kopottasan állt ott. Olyan javításokra szorult, amelyek végrehajtásához Evelina apjának nem volt meg a pénze, vagy, úgy tűnt, a kedve. Gaetano Pierangelini, akit Tani néven ismertek, zárkózott szépíró volt, akit jobban érdekelt az írott szó, mint az otthona karbantartása. A nap nagy részét háromrészes öltönyében, a dolgozószobájában töltötte, egyik cigarettáról a másikra gyújtva, és olyan regényeket gépelve, amelyek megírása évekbe telt. Nem sokat keresett, de irodalmi díjakat nyert, és nagy elismertséget, amelyeket többre tartott, mint az anyagi javakat.

Tani felesége, a nála tizenkét évvel fiatalabb Artemisia, ellenben egy szarka szorgalmával gyűjtögette a tárgyakat. A gyönyörű és bohém asszony úgy sóvárgott azokért a dolgokért, amelyek körülvették, mintha a villa a saját maga kiterjesztése volna. Távolról sem törte le a villa megviselt állapota, inkább nagy kihívást látott a kicsinosításában. Tudta, hogy nincs más asszony, aki ezt nála jobban tudná csinálni; olyan eltökéltséggel és érzékkel. A falak repedéseit méretes függönyökkel takarta el, a perzsaszőnyegekkel pedig a kopott kőpadlót. Minden más tökéletlenséget óriási cserepes növények, extravagáns virágkompozíciók, márvány mellszobrok és festmények mögé rejtett. Ezeket a tárgyakat az évek során gyűjtögette. Jó szeme volt az alkalmi vételekre, és még jobb a minőségre. Olcsó műtárgyakról olykor kiderült, hogy nagy, vagy legalábbis elismert mesterek művei. Az ilyen beszerzések tartották a felszínen a Villa L’Ambrosianát meg a lakóit, és tették lehetővé Taninak, hogy a szenvedélyének élhessen anélkül, hogy a pénz miatt kelljen aggódnia.

Artemisia szerencsés volt, mert a villa alapvető szerkezete, lévén olyan régi, olyanfajta kopottas pompát árasztott, ami elbűvölő volt. Ezzel nem kellett foglalkoznia. Az allegorikus jeleneteket ábrázoló freskókat megrongálta a nedvesség, és restaurálásra szorultak, de így is tagadhatatlanul értékesek voltak. A magas mennyezetű, arányos elosztású, nagy ablakos szobákat rózsaszínű márvány és trompe l’oeil{3} keretezésű dupla ajtók kapcsolták össze. A helyet olyasfajta dekadens báj, csöndes figyelem jellemezte, mintha az itt mozgó emberek nem igazán lennének részei, hanem csak rövid töredékek az időből, amelyben a kis drámáik, olyan fontosak az adott pillanatban, a végén porrá enyésztek. Nemzedékek jöttek és mentek, ezek a falak pedig az élet törékenységének és múlandóságának, sőt talán a céltalanságának is a tanúi maradtak, de hát mit tudnak a falak az emberi szívről és a szerelem kitartó voltáról?

Evelina könnyedén szökellt fel a kertből egy széles hátsó teraszra vezető lépcsőn. Elsiklott hatalmas cserepekbe ültetett citromfák között, át a szélesre tárt teraszajtókon az épület hűvös belsejébe. Hallotta a nővére zongorajátékát a zeneszalonból, néhány helyiséggel arrébb, és az öccse, Bruno sikkantásait, aki az emeleti szobájában játszott a kutyájával. A dajkája, Romina, magában énekelgetett a lépcsőfordulóban, ahol a mosnivalót válogatta. Mélyen, a villa leghűvösebb részében, Evelina nagyanyja, Nonna Pierangelini, és Nonna vénlány húga, Costanza, a forró nyári délután tunya óráit szendergéssel töltötték, miután hosszan ebédeltek, kártyáztak, és végtelen számú cigarettát szívtak el. Evelina tovább ment a villa elejéhez, ahol megállt a lépcsőkön és várt. Előtte díszes tavacska csillogott a napsütésben egy Vénusz-szökőkút alatt, amely már évek óta nem köpött vizet, és moha borította. Két meztelen férfi márványszobra állt talapzatokon contrapposto{4} a kocsifeljáró két oldalán, cserepes, lila murvafürt és egyenetlen gömbökké nyírt tiszafasövények között.

Végül megpillantotta signora Ferraro bricskáját közeledni az árnyékban a ciprusok sorai között. Evelina egyik lábáról a másikra ugrált izgatottan, és amikor már tisztán látta rajztanárának arcát, erőteljesen integetni kezdett. Fioruccia Ferraro visszaintegetett és mosolygott, a kalapja szalagjai lobogtak mögötte a szellőtől. Evelina jobban várta a rajzóráját, mint bármi mást. Nem csak azért, mert szeretett rajzolni, hanem mert Signora Ferrarót is szerette. A fiatal asszony melegszívű, derűs és szeretetteljes volt, és Evelina, akit narcisztikus anyja eléggé elhanyagolt, értékelte az időt, amit signora Ferraróval tölthetett.

A Villa L’Ambrosiana kertjei teli voltak megfesteni való témákkal. A növényeken, fákon kívül mellszobrok, szobrok, kőboltívek, mohos barlangok, szökőkutak, Nonna Pierangelini díszes üvegháza, amelyben paradicsomot termesztett, mind kínálták magukat témául. A fenyők között egy neogótikus kápolna rejtőzött, amelyben egykor a család imádkozott, de amely most elhagyatottan, magányosan állt kitéve az elemeknek, meg Bruno és barátai játékainak. Kiváló helyszín volt bújócskázáshoz és titkos találkozókhoz.

A két fiatal nő leállította a székét egy duci, hárfázó angyalka szobra elé, és rajzolni kezdett. Csend honolt a kertnek ebben a távoli csücskében, ahol ősöreg fák borultak föléjük, és olyanok szobrai figyelték őket, akiknek a nevei régen feledésbe merültek. Még az árnyékban is nagy volt a hőség, ezért signora Ferraro levette a kalapját, és hosszú barna haja hullámokban omlott a hátára. Fehér ruhát viselt, a derekán két fakórózsaszín szalaggal, és most ledobott egy rojtos, rózsaszín és sárga virágmintás kendőt is, amit a vállán hordott. Sötét, mandulavágású szemét sűrű fekete pillák keretezték, és telt, formás ajka volt. Magas, hangsúlyos arccsontjain tejeskávé színű bőr feszült. Mindehhez a szelíd szépséghez művészi tehetség társult. Evelina őt tartotta a leginspirálóbb személynek, akivel életében találkozott, és szeretett volna olyanná válni, mint ő.

Beszélgettek rajzolás közben, és signora Ferraro időnként Evelina rajztömbjére pillantott. Megmondta neki, hogyan javíthatna a technikáján, de mindig dicsérte, mert első kézből tudta, mennyire érzékenyek a művészek a műveikkel kapcsolatban, mennyire fontos számukra, hogy bátorítást kapjanak. Evelina jó tanuló volt, és mindent úgy csinált, ahogy signora Ferraro mondta neki.

– Mama talált férjet Benedetta számára – mesélte Evelina.

– Mennyi idős most Benedetta? – kérdezte signora Ferraro, felemelve a faszenet a papírról egy pillanatra, és maga elé képzelte Evelina nővérét, aki már kislány korában is inkább úgy nézett ki, mint egy asszony.

– Húsz.

– Milyen a fiú? – kérdezte signora Ferraro lelkes mosollyal. – Tetszik Benedettának?

– Még nem találkoztak.

Signora Ferraro összeráncolta a homlokát. Úgy tűnt, Evelina semmi különöset nem talál az ilyesfajta udvarlásban.

– Még nem találkoztak? – visszhangozta a signora értetlenül.

– Holnap jön ebédre az édesanyjával. Úgy tudom, az apja bankjában dolgozik Milánóban.

– Ó – signora Ferraro nem tudta leplezni a helytelenítését.

Evelina szeme összeszűkült.

– Nem kedveli a bankárokat?

– Biztosan kellemes fiatalember.

– Gazdag – hangsúlyozta Evelina. – Papa ismeri az apját, mert együtt tanultak Párizsban. Mama szerint jó család, és régi is. Az, hogy régi, úgy látszik, igen sokat nyom a latban. Papának legalábbis. Az, hogy gazdag, többet számít Mamának.

– Milánóból jönnek?

– Igen.

– Benedetta izgatott?

– Azt hiszem, ideges. Egész nap zongorázik. Amikor ideges, mindig Csajkovszkijt játszik.

– Mi lesz, ha nem tetszik neki a fiú?

Evelina vállat vont.

– Muszáj, hogy tessék neki. Papa azt akarja, hogy keljenek egybe, és így is lesz.

– Apád elég régimódi.

– Régimódi, és távoli. A munkájának él. Azt hiszem, mama és mi, gyerekek, csak tartozékok vagyunk a géniuszához. Tökéletesen elégedett volna nélkülünk is.

– Biztos vagyok abban, hogy ez nem igaz.

– Dehogynem – Evelina elhessentett egy legyet a szabad kezével. – Benedettát és engem a házasságra neveltek, Bruno pedig egy napon majd a birtokot igazgatja. Papa remekműveket ír majd, elismeréseket söpör be értük, ez a régi ház pedig lassan szétmállik körülötte. Mama pedig megöregszik a virágai, növényei és festményei között, mert azokkal törődik a leginkább.

– Na és te, Evelina?

– Én nem szándékozom férjhez menni.

Signora Ferraro elmosolyodott.

– Pedig szép az, amikor valaki szereti a férfit, akihez hozzámegy.

– Ön szereti signor Ferrarót?

– Jobban, mint bárkit a világon.

– Ha gyerekei lesznek, őket még jobban fogja szeretni?

– Nem tudom. Azt hiszem, Matteót és a gyerekeinket egyformán fogom szeretni.

Evelina beérte ezzel, és visszatért a rajzoláshoz.

– Ha gyerekei lesznek, azért fog még engem rajzolni tanítani?

– Hát persze, te csacsi – felelte signora Ferraro kuncogva. – Tudod, hogy te vagy a kedvenc tanítványom.

Signora Ferraro négy fivére közül a legidősebb textilboltot vezetett Vercellinóban, a felesége pedig varrónőként dolgozott. Artemisia Pierangelini ruhatárának nagy része tőlük származott. Most, hogy Benedetta húszéves lett és eladósorba került, megengedték neki, hogy csinos holmikat csináltasson, de Evelina nem részesült ilyen kiváltságban. Neki a nővére régi ruháit kellett viselnie, így Evelina kopottnak és fakónak látszott. Mikor a beszélgetés visszatért a másnapi ebédhez, signora Ferraro megkérdezte Evelinát, mit fog viselni az alkalomra.

– A nővérem valamelyik szörnyű, régi göncét, gondolom – panaszolta a lány. – De mit számít? Nem nekem kell ragyognom.

– Nem akarod kölcsönvenni valamelyik ruhámat? – kérdezte signora Ferraro. – A sógornőm ingyen varr nekem, és a bátyám ingyen ad nekem olyan szövetet, amit már nem tud eladni. Van olyan ruhám, ami éppen megfelel neked. Nincs kedved felpróbálni? Iszunk egy kis limonádét, a változatosság kedvéért nálam, és megmutatom a festményeimet is.

Evelina talpra szökkent.

– Menjünk máris – javasolta. – Elegem van abból, hogy ezt a buta kis angyalt rajzolgassam. Szeretnék kölcsönvenni egy ruhát, és megnézni a festményeit. Lefogadom, hogy nagyon jók. Mehetünk?

– Miért is ne. Elég jó munkát végeztél az angyalkával, és ha engem kérdezel, egy kicsit fáradtnak látszik már attól, hogy rajzolják. Csak képzeld el, egész délután ezt a pózt kellett tartania. Kacagott.

Evelina is nevetett, aztán a két nő összeszedte a holmiját, és céltudatosan elindultak a kerten át signora Ferraro bricskája felé. A gesztenyebarna kanca egy eukaliptuszfa árnyékában állt, mellette egy vödör víz, amit a birtok egyik dolgozója hozott neki. Signora Ferraro eloldozta, és szeretettel megpaskolta a nyakát. Evelina nem sokat teketóriázott, beült a bricskába. Signora Ferraro csatlakozott, és rajztáskáját a mellette levő ülésre tette. Ügetésben vágtak neki az útnak, átszelve a ciprusfák hosszú árnyékait, amelyek az útra vetültek.

Húsz percig tartott az út Vercellinóba. A kobaltkék ég alatt a rizsföldek sima vize szinte foszforeszkált zöld színével. A messzi láthatáron hófödte hegyek vibráltak enyhén a párás levegőben, mint alacsonyan függő felhők. Evelina hangulata derűs lett a sok szépségtől: kis madarak repdestek a bokrokban, fenyő és vadvirágok illata úszott a levegőben, a szellő simogatta az arcát, a ló patáinak ritmikus hangja, a kerekek zörgése a földúton, amint a piros cserepes háztetők és templomtornyok lassan szem elé kerültek. Evelina ritkán merészkedett Vercellinóba. Csak a vasárnapi misére és olykor kirándulni az édesanyjával, amikor nem volt éppen magánórája. Ez most igazán izgalmas volt.

A középkori város a Pó folyó síkságán épült, Milánó és Torino között. Észak-Olaszország egyik legrégebbi városa volt, a történészek és régészek szerint i. e. 600 körül épült. Néhány római emlékkel is dicsekedhetett: egy amfiteátrummal, egy hippodrommal, és a tizenkettedik századi Santa Maria del Fiore-bazilikával, amely az egyik legszebben megőrzött román kori emlék egész Olaszországban. Evelinát azonban kevéssé érdekelte a történelem, inkább az emberekre volt kíváncsi. Elszigetelt és csendes életet élt a villában, miközben azért sóvárgott, hogy az utcákon kóborolhasson, ahogy a helybeliek, nézegethesse a kirakatokat, a piaci standokon vegyen élelmiszert, süteményt egyen a kávéházakban, és főtéren parádézzon a galambok között. Ez volt az élet, ez volt a szabadság, a lelke erre vágyakozott.

Vercellinóban nyüzsögtek az emberek, akik a dolgukat végezték: férfiak húztak áruval megrakott kordékat, nők cipeltek zöldséggel és gyümölccsel teli kosarakat, kisgyerekek játszottak, kóbor kutyák szimatoltak maradékok után, és olykor egy-egy automobil csörömpölt végig zajosan a macsakaköveken. Evelina megborzongott, amint magasan a bricskán ülve mindezt jól átláthatta.

Signora Ferraro megállt a bátyja boltja előtt, amely a nevét viselte: Ercole Zanotti.

– Gyere, be kell mennem egy szövetért.

Evelina leugrott. Járt már Ercole Zanottinál egyszer, vagy kétszer az édesanyjával, és mindig remekül érezte magát. A gyönyörű tekercsekbe rendezett színpompás damasztok és selymek, a szalagok és gombok, a csipke és paszomány, bojt és rojt, szegélyek és szegők, na és a csillogó flitterek, amelyeken a fény úgy csillogott, mint a metszett üvegen. Evelina számára olyan volt ez, mint Aladdin barlangja.

Követte a rajztanárát a boltba. Csengő szólalt meg, amikor kinyílt az ajtó, és signor Zanotti üdvözölte a húgát a pult mögül.

– Fioruccia! – kiáltott fel, és úgy nyújtotta ki a karját, mint aki meg akarja ölelni. Signor Zanottinak sűrű, ősz haja, bozontos szakálla és szemöldöke volt, amely izgatottan mozgott, amikor beszélt. Kerek szemüveg ült jókora orrán. Elegánsan öltözött, háromrészes öltönyt viselt, a derekán arany zsebórát, a bal keze kisujját arany eljegyzési, mellette sima arany karikagyűrű díszítette. – Ön bizonyára signorina Pierangelini – fordult Evelina felé. Mosolygott, az arca kedves és élénk volt, mint a húgáé, mert signor Zanotti szerette az embereket. – Milyen remek fiatal hölggyé serdült – jegyezte meg. – Amikor utoljára láttam, még gyerek volt – a levegőben mutatta Evelina korábbi magasságát. Evelina nevetett, örült neki, hogy a férfi fiatal hölgyként tekintett rá. Szerette volna, ha az édesanyjuk megengedi neki, hogy úgy is öltözzön, ahelyett, hogy a nővére holmiját örökölje. – Ezra! – szólt hátra a férfi. – Légy szíves, hozd ki Fioruccia nénikéd anyagát, jó? Az íróasztalomon van – elnézést – mondta, és megfordult, hogy kiszolgáljon két idős hölgyet, akiknek a kalapját annyi toll ékítette, hogy Evelinát egzotikus tyúkokra emlékeztették.

Végigsimított egy tekercs rózsaszín szalagon. A legszebb fajta rózsaszín volt, mint a babarózsa, és Evelina elképzelte, milyen lenne a hajában, vagy egy kalaphoz rögzítve. Egy pillanat múlva Ezra bukkant fel, a kezében egy barna papírba tekert csomaggal. Evelina felemelte a pillantását a szalagról, és a fiúra nézett. A tekintetük egymásba kapcsolódott. Valami belülről Evelina gyomrába markolt, és erősen összeszorította. Aztán a lány érezte, hogy az arca mélyen égni kezd, és zavarba ejtően elvörösödik. Megrémült ettől a váratlan reakciótól, és gyorsan visszafordította az érdeklődését a szalag felé, de már nem is látta. Azt sem vette észre, hogy az ujjai remegnek, amikor megérintik a szövetet. Nagyon is érezte azonban annak a fiúnak a jelenlétét, akinek göndör barna haja, lágy szürke szeme volt, és most éppen signora Ferraróval beszélgetett. Átnyújtotta neki a csomagot, és lopott pillantást vetett Evelinára.

– Köszönöm, Ezra – mondta signora Ferraro. – Ismered signorina Pierangelinit?

– Nem, még nem volt szerencsém – felelte a fiú, és szürke szemét Evelinára emelte, amitől a lány még jobban elvörösödött.

Evelina kihúzta magát, és nagyon igyekezett nemtörődömnek látszani. Udvariasan mosolygott, és érdektelenséget színlelt, de majdnem lehetetlennek tűnt számára fenntartania ezt a látszatot.

– Ezra Zanotti az unokaöcsém – magyarázta signora Ferraro Evelinának. – Most itt dolgozik az apja mellett.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk – mondta Ezra, és egy kicsit meghajolt. Félénken mosolygott, Evelina pedig érezte, hogy a szorítás a gyomrán erősödik.

– Én is nagyon örülök – válaszolta, és leeresztette a szemét. Aztán az agya teljesen kiürült. Az égvilágon semmi nem jutott eszébe. Ő, aki mindig rátalált a megfelelő szavakra, most szörnyen elnémult. Vett egy mély lélegzetet, és zavarta, hogy annyira elpirult.

– Signorina Pierangelini a tanítványom – sietett a segítségére signora Ferraro.

– Ó – dünnyögte Ezra. – Milyen szerencsések mindketten.

– Egy napon remek művész lesz belőle.

Evelina tudta, hogy mondania kell valamit, különben ostobának és éretlennek tűnhet. Mennyire szerette volna, ha most csinosabb ruha van rajta.

– Nagyon szeretem az óráit – mondta végül, de a hangja idegennek és távolinak hangzott.

– Én is – csatlakozott signora Ferraro. – Számomra az a hét fénypontja.

A két fiatal mindenfelé nézett, csak egymásra nem, és signora Ferraro felnevetett.

– Nos, indulnunk kell. Kösz a szövetet, Ezra. Valami nagyon szépet varrok belőle.

Evelina kirontott az üzletből, és mélyet szippantott a levegőből. A lába úgy remegett, hogy alig tudott belekászálódni a bricskába. Hálás volt a szellőért, amely hűsítette kivörösödött arcát, és lassan helyreállította az érzékeit. Az ujjait a szájához emelte, és azt érezte, hirtelen megdagad a mellkasa, mintha buborékokkal telne meg. Signora Ferraro leült mellé, és megrázta a gyeplőt. A ló elindult az utcán.

– Hát nem jóképű az én unokaöcsém? – kérdezte signora Ferraro mintegy mellékesen, mintha nem vette volna észre, mennyire kipirult Evelina. – Tudod, az összes unokahúgom és unokaöcsém közül, márpedig akad néhány, Ezra a kedvencem. Érzékeny és kedves, akárcsak a bátyám. A legtöbb férfi, aki olyan jóképű, mint ő, el van telve magától, de Ezra nem. Ő gyengéd és gondoskodó. Tudtad, hogy hegedül és zongorázik is? Azt hiszem, bármilyen hangszeren tudna játszani, ha akarna. Olyan tehetséges muzsikus. Sőt, még zenét is szerez. Én még a kottát sem ismerem, de ő úgy olvassa, mint én egy könyvet.

– Akkor Benedettával nagyon jól kijönne – válaszolta Evelina, remélve, hogy eltérítheti a beszélgetést saját magáról. Attól tartott, hogy a tanára észreveszi, mekkora hatást gyakorolt rá a találkozás a fiúval. – Hány éves? – kérdezte.

– Húsz – felelte signora Ferraro.

Evelina elcsendesedett és a gondolataiba merült, míg befordultak a Via Montebellóra, és megérkeztek egy házhoz egy széles boltíven keresztül. Az udvarban a nagy cserepekből rózsaszín murvafű lógott le, és gólyaorr tenyészett buján dobozokban minden ablakban.

Ferraróék lakása kicsi volt és bensőséges, az erkély az udvarra, az ablakok a Via Montebellóra néztek. Signora Ferraro bevezette Evelinát a műtermébe, ahol egy állvány és szék volt felállítva ott, ahol a helyiség a legtöbb természetes fényt kapta. Vásznak támaszkodtak a falaknak, tégelyekben festékek, színezőanyagok, csuprokban ecsetek álltak sorban a polcokon. Evelinát elbűvölte a hely, és nyomban elkezdte nézni a tanára munkáit. Voltak faszenes vázlatok arcokról és kezekről, tájképek és virágcsendéletek. Egy vagy kettő meglepően különbözött a többitől, és Evelinát lenyűgözte ezeknek az újdonsága.

– Picasso hatása – jegyezte meg, és feltartotta az egyiket.

– Fontos, hogy a nagyoktól tanuljunk – felelte signora Ferraro mosolyogva.

Miután limonádét ittak és ettek egy kis süteményt, signora Ferraro bement a hálószobába, és egy csinos, elefántcsontszínű, apró sárga virágokkal díszített ruhával tért vissza, amit feltartott Evelina elé. Evelina nyomban látta, hogy a stílus elegáns, de nem túl felnőttes, és alig várta, hogy felpróbálja.

– Átöltözhetsz a hálószobámban – mondta signora Ferraro, és Evelina azonnal besietett, és eltűnt a spanyolfal mögött.

Egy pillanattal később a magas tükör előtt állt, és a sajátkép mását csodálta. A ferde szálirányban szabott, térdben szélesedő és lábszárközépig érő ruha úgy követte a teste domborulatait, mintha ráöntötték volna. Sosem viselt még ilyen ruhát, és örömmel töltötte el, ahogyan kinézett benne. Nőnek érezte magát; már nem gyereknek, a húgocskának, a bambinának{5}. Szeretett volna visszamenni Ercole Zanottihoz, és találkozni Ezrával. Azt szerette volna, ha először ebben a ruhában pillantja meg őt a fiú, nem a nővére formátlan gönceiben. Megfordult, és megcsodálta, amint a ruha elegánsan pördülve követi a derekát. Sosem gondolkozott azon, hogy ő csinos-e, vagy hétköznapi. A szülei mindig Benedettát kezelték úgy, mint a csinos lányukat. De most Evelina rájött, hogy ő is igencsak szemrevaló.

Visszament a nappaliba, hogy megmutassa signora Ferrarónak.

– Beleszerettem! – kiáltott fel Evelina, és körbe fordult. – Gondolja, hogy illik rám? – kérdezte, de tudta jól, hogy igen.

Signora Ferrarónak leesett az álla.

– Ez elbűvölő! – mondta, megigazgatta itt-ott, lejjebb húzta a rövid ujját, levett egy darab cérnát a válláról. – Ezt kölcsön kell venned. Mintha csak rád szabták volna.

– Sosem veszem le.

Signora Ferraro nevetett.

– De aludni biztos nem akarsz ebben.

– Dehogynem. Olyan, mint egy második bőröm – Evelina ismét megpördült.

– Remélem, nem ragyogod túl a nővéredet holnap. Nem hiszem, hogy édesanyád megköszönné nekem, ha a bankár inkább téged venne feleségül.

– Az sosem történhet meg – felelte Evelina. – Mindig Benedetta volt a család szépe, és amúgy sem akarok bankárhoz férjhez menni.

Signora Ferraro sokat tudóan elvigyorodott, és felvonta a szemöldökét.

– Azt hittem, egyáltalán nem akarsz férjhez menni.

Ezra Zanotti arca tűnt fel Evelina lelki szeme előtt, és érezte, hogy megint elpirul. Megfordult, és bement a hálószobába.

– Túl fiatal vagyok még ahhoz, hogy a házasságra gondoljak – mondta, és a spanyolfal mögött kigombolta a ruhát. – Különben sem találkoztam még olyan férfival, akihez szívesen hozzámennék – de tudta, mint ahogyan signora Ferraro is, hogy ez már nem igaz.

Aznap este, mielőtt lefeküdt, Evelina az ablaknál állt, és kibámult a kertbe, amelyet a telihold ezüstös fénye világított meg. A fák és bokrok csöndesek voltak. Szellő sem rezdült, és a jázmin illata terjengett a balzsamos levegőben, mert a nyári éjszakák forróak voltak Piemontban. Csillagok hunyorogtak a tintafekete égen, és a szíve életében először sajgott olyasfajta vágyakozástól, amely egyszerre szokatlan és zavarba ejtő. A kertek olyan gyönyörűek voltak, a menny olyan titokzatos, a hold olyan romantikus, hogy a lányt eltöltötte a melankólia, amelyet az az öntudatlan sóvárgástól, hogy ezt a szépséget megossza valakivel, akit szeret. Evelina mit sem tudott a romantikus szerelemről, a szíve mégis úgy ismerte fel, mint régi barátot, akit mindig vele volt.

A függönyre tette a kezét, és odahajtotta a fejét is. Kíváncsi volt, mikor láthatja újra Ezrát.

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel Evelina arra ébredt, hogy a nővére hangosan Csajkovszkijt játszik a zongorán. Biztosan ideges, gondolta, miközben magára öltötte szokásos ruházatát és lement a földszintre. Az édesanyja a hallban volt, és néhány munkást irányított, akik levettek egy tájképet, és felakasztottak a helyére valami modernebbet, amit Evelina anyja egy árverésen vett Milánóban. Evelina hozzászokott, hogy az anyja folyton átrendezi a műtárgyakat, hogy helyet csináljon valami friss szerzeménynek, vagy azért csereberélte őket, hogy ne legyen unalmas mindig ugyanazokon a helyeken látni valamelyiket. Legalább annyira megszállottság volt ez, mint hobbi. Ma azonban minden Francesco Rossi és az anyja, Emilia miatt történt, akik eljönnek ebédre, hogy megismerjék Benedettát. Artemisia eltökélte, hogy a villának tükröznie kell az ő nemesi voltát és jó ízlését, így pedig a Benedettáét is.

Artemisia a lépcső alján állt, és parancsokat osztogatott két fiatalembernek, akik izzadtak a hőségben. Az asszony a szokásos bohém stílusában öltözött, amelyet több műgonddal állított össze, mint ahogy az emberek elképzelték. Laza, selyem háziköntöse alját fekete rojtok díszítették, alá paraszti ruhát vett fel, hozzáillő selyemsálat tekert a feje köré, és oldalt megkötötte, így a sál két vége csibészesen lógott az egyik vállára. Kiegészítőként hosszú gyöngysorokat alkalmazott. Artemisiát nem érdekelték a hagyományok. Azt vett fel, ami szerinte legjobban kifejezte egyedi és világi jellemét, és elég magabiztos volt ahhoz, hogy meg is valósítsa. Negyvenes évei elején is vonzó maradt. Az idő kegyes volt hozzá, és megfeledkezett az arcáról, nem úgy, mint a barátaiéról, amelyekre rávéste a kézjegyét. Rövidre vágott, hullámosra fésült, sötétbarna haja, erőteljes sasorra, határozott álla Artemisiát igen figyelemre méltó asszonnyá tették, aki nem félt hangot adni a véleményének, bár az gyakran elég radikálisra sikerült, mert szeretett másokat megdöbbenteni. Még annál is jobban szerette a figyelmet. A mai nap a Benedettáé, de a pompás virágkompozíciók, áthelyezett festmények és bútorok, a konyhából áradó illatok – ahol a szakácsnő, Angelina, kenyeret sütött és gnocchit készített ebédre – okán bárki könnyen hihette, hogy az egész Artemisia miatt van.

Evelina tudta, hogy jobb, ha nincs az anyja lába alatt. Artemisia csöppet sem volt anyatermészet. Legalábbis nem érdekelte túlságosan a két lánya. Annál inkább törődött a fiával. Bruno volt a vágyott örökös. Tani és Artemisia a két lány után boldog lett, hogy fiúval áldotta meg őket a sors, és mindketten vakon imádták. Tani Pierangelini nem tudott nagy vagyont hagyni a fiára, de előkelő névvel és ősi, bár lepusztult birtokkal rendelkezett, mindebben pedig volt valami tiszteletre méltó.

Artemisia túlságos elfoglaltságában nem vette észre a lányát, így Evelina elindult, hogy leállítsa a nővérét, aki olyan szenvedéllyel csépelte a billentyűket, amelytől az egész ház remegett. Evelina végigbandukolt a szobákon, amíg elérte a zeneszalont, ahol megállt az ajtóban, a kezét a fülére szorítva. A nővére felnézett, és vonakodva felemelte az ujjait a billentyűkről.

A szobára lágy csönd telepedett. Evelina leengedte a kezét.

– Benedetta, jöjj, és légy a társaságom reggelinél – mondta. – Ha pedig egész délelőtt így játszol, akkor nem marad házunk, amivel lenyűgözzük a vendégeket, és én megsüketülök.

Benedetta egy sóhajjal lehajtotta a billentyűk fedelét. Az arca duzzogó kifejezést öltött, de ettől nem lett kevésbé csinos; sőt, ellenkezőleg. A porcelánkék szeme még erősebben ragyogott. Benedetta igazi szépség volt. Finom vonásaival, magas arccsontjaival, hosszú, hullámos, szalmaszínű hajával, telt, párnapuhaságú ajkával lenyűgöző látványt nyújtott.

– Bárcsak ne jönnének el – mondta, és felállt a zongoraszékről, majd követte a húgát a teraszra, ahol egy napernyő alatt négy személyre terített, hosszú asztal állt. Nonna Pierangelini és Costanza még nem voltak ott. A két lány leült, és Maria, a fiatal asszony, aki Angelinának segített a konyhában, felbukkant az árnyékból, hogy reggelit szolgáljon fel nekik. – Mi lesz, ha csúnya? – kérdezte Benedetta, és az ölébe lökte a szalvétáját.

– Mama szerint jóképű – válaszolta Evelina hálásan, amiért nem őneki kell találkoznia egy reménybeli férjjel.

– És ha hazudik?

– Nem hazudik. Brutálisan őszinte. Persze az lehet, hogy az ízlése más, mint a tiéd. Aki számára jóképű, lehet taszító a te szemedben. De nem hazudik, és nem akarná, hogy hozzámenj valakihez, aki nem vonzó. Te pedig nyugodtan visszautasíthatod.

– Aztán meg mi lesz? Nem akarok férj nélkül maradni.

– Bőven akad még hal a tengerben, Benedetta.

– Az lehet, de kevés megfelelő hal. Francesco Rossi a bálna a keszegek tengerében.

Evelina kortyolt a narancsléből.

– Mama a női jogok támogatójaként határozza meg magát. Hogy a nők legyenek függetlenek és hallassák a hangjukat. Ez elég ellentétes azzal, hogy csatlakozna papa ötletéhez egy megrendezett házasság terén. Az ember azt hinné, hogy ezt régimódinak tartja.

– Csakugyan régimódi – helyeselt Benedetta. – De amit mama gondol, és amit tesz, két külön dolog. Legtöbbször csak a hatás kedvéért mond valamit. Egy szigorú pillantás papától, és meghunyászkodik, mint a kosarába visszaiszkoló kutya. Szörnyű egy szélhámos, te is tudod – sóhajtott Benedetta, és bekapott egy falat kenyeret meg sajtot. – Mindegy, ő azt mondja, ez nem megrendezett házasság, csak egyszerű bemutatkozás. Hogyan tudnék másképp megismerkedni fiatalemberekkel, ha itt ülök ebben az előkelő elszigeteltségben? Még iskolába sem járhattunk, itt kellett magántanulónak lennünk ebben a vén, omladozó házban. Még csak nem is azért, mert meg akarnak minket óvni attól, hogy nem megfelelő emberekkel találkozzunk, csak nem vesződnek azzal, hogy nekünk társasági életet biztosítsanak. Túlságosan lefoglalja őket a saját világuk és az, hogy önmagukkal foglalkoznak.

– Hát, én alig várom, hogy kilépjek ebből. Ez fojtogató. – Evelina szeme felragyogott. – Miért nem megyünk be a városba, csak mi ketten?

– Anya sosem engedné meg.

– Nem is kérdeztük. Ha annyira haladó gondolkodású, akkor adnia kellene nekünk egy kis szabadságot. Ha Francesco eljegyez téged, akkor már anya sem ellenezheti.

Benedetta eltöprengett egy pillanatra.

– Próbáljuk ki. Mit árthat, ha megkérdezzük, nem igaz? Amúgy is jó volna elhagyni a birtokot azon kívül is, hogy elmegyünk a vasárnap reggeli misére.

Ebben a pillanatban Bruno szökkent ki a teraszra a dajkája, Romina, és kiskutyája, Dante társaságában. A két lány imádta a kisöccsét, aki nemrég ünnepelte nyolcadik születésnapját, és odahívták magukhoz. Benedetta a térdére emelte, és elborította az arcát csókokkal. Bruno letörölte a ruhaujjával, és egy fürt szőlőért nyúlt. Romina egy székbe süllyedt, és egy legyezővel hűsítette magát, amelyet az egyenruhája övébe tűzve hozott.

– Borzasztó ez a hőség – panaszkodott. – Úgy érzem magam, mint a napon olvadó fagylalt.

Bruno kuncogott.

– Ha fagyi volnál, Romi, milyen ízű lennél?

– Vanília – felelte Romina.

Evelina nevetett. – Az unalmas, Romi. Nem szeretnél valami egzotikusabb lenni, barack, citrom vagy menta?

– Vanília – szögezte le egy vigyorral. – Mindig vanília voltam. Egyszerű, de megbízható. Ezzel beérem.

– Na és te mi lennél, Bruno? – kérdezte Benedetta.

– Csoki – vágta rá Bruno habozás nélkül. – Az a kedvencem.

– Nos hát, csokiszínű a hajad, és tejcsokiszínű a bőröd. Még szerencse, hogy nem vagy csokoládéból, mert már megettünk volna – válaszolt Evelina.

– Na és te, Eva, mi lennél? – kérdezte Benedetta. – Én szamóca.

– Mindenki kedvence! – kiáltott fel Romina örömmel, mert ez igaz volt: Benedettát mindenki kedvelte.

Evelina szeme összeszűkült.

– Pisztácia – vágta ki dacosan. – Mert én nem akarok mindenkinek tetszeni, viszont szeretek egy kicsit más lenni.

Benedetta a szemét forgatta.

– Tipikus kishúg-szindróma.

– Egyáltalán nem – vágott vissza Evelina. – Nem vagyok olyan, mint anya, akinek saját maga miatt kell másnak lennie. Én csak egyedien én magam akarok lenni.

– Az is vagy, Evelina – mondta Romina diplomatikusan. – Te magad törsz utat magadnak, így lesz.

Bruno az orrát ráncolta.

– Nem szeretem a pisztácia fagyit – mondta.

– De engem szeretsz?

Bólintott.

– Te nem igazán vagy olyan, mint a fagyi.

Nonna Pierangelini és Costanza érkezett panaszkodva az árnyékok közül. Túl forró volt az idő, túl párás, mindig túl valami. Nonna Pierangelini mindig feketét viselt, néhai férje és pici korban meghalt két gyereke miatt. Costanza, aki sosem ment férjhez, mindig vidám színeket és bonyolult ékszereket viselt, mintha azt ünnepelné, hogy neki sikerült megúsznia a házasság és gyerekszülés megpróbáltatásait. Amikor meglátták Brunót, az arcuk átváltozott, és megfeledkeztek a mogorvaságuk okairól. Nonna Pierangelini megcsipkedte a kisfiú arcát, és elhalmozta bókokkal, míg a nővére megborzolta a haját csontos, felékszerezett kezével, és azt mondta, hogy ma még jobb képű, mint amilyen tegnap volt. Aztán összedörzsölte az ujjait és a hüvelykujját a levegőben, azt mormolva: „Tuf tuf tuf”, hogy elűzze azokat a rontó szellemeket, amelyeknek kedve támadna tönkretenni ennyi jó szerencsét.

Aztán leültek, Maria pedig hozott nekik friss kávét, gyümölcsöt és süteményt, amelyeket Nonna Pierangelini jóízűen fölfalt. Costanza, aki olyan vékony volt, mint a