Sky S.T.

Vigyázat! Nyaralok!

A szerző eddig megjelent könyvei:

Vigyázat sorozat

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

Jó pasi sorozat

1. A szomszédom egy jó pasi

2. A férjem egy jó pasi

Lotte sorozat

1. Lotte elveszti a szüzességét – Szállj velem!

2. előkészületben: Lotte elveszti a szüzességét – Bízz bennem

Az Asperg család sorozat

1. Emily (Első rész) – A nap, ami mindent megváltoztatott

2. előkészületben: Emily (Második rész)

Sky S.T.

Vigyázat! Nyaralok!

„Vigyázat!” sorozat – Második rész

Sky könyvek

Nr – 006

Magyarországon kiadja a
HELMA Kiadó

Copyright

Borítóterv – Cover page: Pető Fanni

Promóció Promotion: Pető Fanni

A szerző elérhetőségei:

E-mail:      skybook0401@gmail.com

Weboldal:      https://sky-s-t--hivatalos-iroi-oldal.cms.webnode.hu

Facebook:      https://www.facebook.com/skystbook (@skystbook)

Instagram:      Sky S.T. (@skys_t_)

TikTok:            sky_st_book (@sky_st_book)

YouTube:            Sky S.T. (@SkyS.T.)

Szerzői jog – Copyright: 2023 by © Sütő Éva (Sky S.T.)

Az elektronikus könyv külföldön megjelenik a szerző gondozásában:

Amazon.com & Google Play.com

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, és a hivatalos promoter, aki rövid szakaszokat idézhet belőle.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer and the promoter, who may quote brief passages.

This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

Az elektronikus könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN: 978-963-639-195-9 (.epub)

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA YouTube-csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA TikTok-csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA Facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm

Spotify

Google Podcast

Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Feliratkozás a kiadó hírlevelére: https://helma.hu/hirlevel-feliratkozas#maintitle

A Szerző támogatja a magyar könyv is magyar
termék mozgalmat

Az MKMT mozgalom hivatalos weboldala: www.mkmt.hu

Email: info@mkmt.hu; sky@mkmt.hu

Az MKMT mozgalom hivatalos Facebook oldala:

https://web.facebook.com/mkmtMozgalom

Az MKMT mozgalom hivatalos Instagram oldala:

https://www.instagram.com/mkmtmozgalom/

Az MKMT mozgalom hivatalos TikTok oldala:
https://www.tiktok.com/@mkmt.mozgalom

Az MKMT Mozgalom hivatalos bloggerei:

– Kovács Ágnes, a mozgalom nagykövete

– Pálinkás Angéla

– Regéczi Dóra

– Ryah Black

– Menyhei Mónika Moncsi

– Szabin A. Szabolcs

Tartalomjegyzék

A szerző eddig megjelent könyvei:

Miért Sky?

Köszönetnyilvánítás

Előszó helyett bemutatom a szereplőket

Itt fejeződött be az első részt…

Első nap

Második nap

Harmadik nap

Negyedik nap

Ötödik nap

Hatodik nap

Hetedik nap

Nyolcadik nap

Kilencedik nap

Tizedik nap

Tizenegyedik nap

Tizenkettedik nap

Tizenharmadik nap

Tizennegyedik nap

A szerzőről

A szerző eddig megjelent könyvei (részletek)

A szomszédom egy jó pasi

Lotte elveszti a szüzességét

Az Asperg család – Emily (Első rész)

Miért Sky?

Afrikában imádják a beszélő neveket. Spice (fűszer), Prosper (boldogulni), Rorisang (dicséret – vallásos értelemben), Princess (hercegnő), Mpo (csésze), Busani (menj tovább), Masentle (jó modor), Nhlanhla (jó szerencsét) stb.

Egy zulu barátom nevezett el Sky-nak, a nagyratörő terveim miatt.

Aztán megszerettem ezt a nevet.

Nem csak azért, mert hízelgő rám nézve. Elnevezhetett volna a kígyónak, sáskának, vagy bármi másnak, ami negatív üzenetet közvetít, mint a Yehluleka (elbukik), vagy sértő minden nőnek, aki kicsit is hiú, mint az Isalukazi (öregasszony), hiszen én csak egy „fehér nő” vagyok a „fekete Afrikában”.

Azért tartom hízelgőnek a Sky-t, mert reményt keltő. Mindig kívülálló voltam és leszek itt. Soha nem fogok tudni közel kerülni az itt élő emberekhez, pusztán azért, mert az ő bőrük színe sötétebb, mint az enyém.

De, amikor a távolba nézek, akkor úgy érzem, hogy valahol messze, mégis összeér az ég és a föld.

Üdvözlettel
Sky

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom a Helma Kiadónak, Dvariecki Bálintnak a sok-sok segítségért, a millió kérdésre adott türelmes válaszokért, ami a kiadást kíséri. És őszinte köszönet azért, mert első szóra mellém állt A magyar könyv is magyar termék mozgalomban. Fantasztikus érzés ennyire elkötelezett emberrel együtt dolgozni. Köszönöm Klára nagyinak, hogy a szülői tiltások ellenére megszerettette velem a könyveket, az olvasást. Köszönöm Dutchnak, hogy még mindig kitart mellettem. Imádlak. Fay, lassan egy egész könyvet kellene írnom arról, hogy mi mindent köszönök neked. A borítókat, a sok-sok „agyalást”, hogy hogyan lehet még jobb a könyv. Köszönöm, hogy kézben tartod a közösségi média oldalaimat, amihez én már túl öreg vagyok. Mire is mennék nélküled?! Lóránd, köszönöm, hogy a barátom vagy, és mindig számíthatok rád. Pálinkás Angéla, nagyon köszönöm a sok könyvismertetőt, az örök jó kedvedet, azt a kemény munkát, amivel támogatsz nap, mint nap. Menyhei Monika, köszönöm, hogy a legapróbb részleteket is észreveszed, ami felett én már elsikkadtam. Drága kisöcsém! Remélem, ma már könnyebb túlélni a szeretetemet, mint ötven évvel ezelőtt. Vigyázz magadra, ha már én nem vigyázhatok rád.

Külön köszönet illeti K. Kormos Noémi írónőt, amiért átolvasta a könyvemet még megjelenés előtt és segített jobbá tenni azt.

Végül őszinte köszönetem neked, kedves Olvasó, hogy megvásároltad a könyvemet. Remélem, nem csalódsz benne.

Előszó helyett bemutatom a szereplőket

Az első részből már ismerjük:

Ditte: a főszereplő, romantikus, szerelmes regényeket ír

Jesse: az egyik legjobb barátnője, aki mindig a segítségére siet

Samantha / Samy: a menedzsere, aki egy dög, és a másik legjobb barátnője

Cassandra: műsorvezető és nyomult Adamre

Adam: krimi író, és nyomul Dittére

Terry néni: a szomszéd, és Sátán macska gazdija

Bertie: Ditte volt vőlegénye

Újabb szereplők – Adam Kowalszky családja:

Zuzanna: Adam édesanyja, akinek a cuppanós puszijaitól a kiskutyák azonnal a sarokba menekülnek

Milosz: Adam édesapja, zsonglőr volt és akkora, mint a mesebeli fanyüvő.

Mateusz: Adam bátyja, a pénzügyi zseni a családban, de nősülni, azt nem tud

Alicja: Mateusz felesége, híres modell, és egy dög

Blazej: Milosz testvére, Adam nagybátyja, állatidomár volt,

Nina: Adam nagynénje és az üdülő falu főszakácsa, Blazej
felesége

Karel (29) és Pawel (21): Adam unokatestvérei, Blazej fiai

Jagoda: Adam nagyanyja, fehér boszorkány, jósnő és kígyóbűvölő

Léna: Adam unokahúga, és még Ditténél is rosszabbul vezet

Amedia: Adam unokanővére, a programfelelős az üdülőfaluban

Tymon és Sebastian: kilenc évesek, ikrek, és imádnak leselkedni. Amedia fiai

Az üdülőfaluban találkozhatunk még néhány vendéggel meg személyzettel:

Ali sejk és testvérei, barátai: vendégek az üdülőfaluban és egy idő után igyekeznek távol maradni Dittétől

Oleg: az orosz vendég, aki nem figyel a jelekre

D.K. (Karl): ismert golfozó, aki nem tud veszíteni

Franciszek: a főlovász

Mikolaj: Franciszek vicces fia, aki könnyedén kiharcolja magának, hogy trágyát pakoljon egy életen át

Fabian, Leon és Karl: állatgondozók a családi állatparkban

A falusiak

Trudi: A szomjas medve tulajdonosa

Alan: Trudi fia, és nem jól viseli, ha egy dákóval tökön nyomják

Ignac: aki szintén nem figyel a jelekre, de más okból

Filip: aki szeret csalni az ugróiskolában, de nem rajong a szederbokorért

Kacper: nem jön be Dittének, és még úszni sem tud

További igen fontos szereplők:

Melissa: barnamedve, aki imád táncolni, de még jobban szereti a málnás sütit meg az autókázást

Samuel: a kiöregedett oroszlán, aki fél a viharban, és imádja a zselés cukorkát

Eldem: a ló, akinek a neve nem összekeverendő Adam (Edem) nevével

Viki: a törpe selyemmajom, aki képes bármikor, bárhonnan megszökni

Loma: az elefánt

Oszkár: az időjós szamár

Annak ellenére, hogy Lengyelország, Krakkó és a Magas-Tátra valóban létezik, ne keressétek feleslegesen sem a Kowal-fennsíkot, sem a Walsky nevű hegyi falut, de a Kowalsky üdülőfalut sem. Mindez csak a képzelet szüleménye.

Itt fejeződött be az első részt…

A kávénak már az illatára is összeszorult a gyomra, és amikor Jesse felvetette, hogy egyenek egy meleg szendvicset, akkor érezte, hogy gond van. A gyomra morgott egyet, és elindult felfelé minden, amit aznap evett és ivott.

– Bocs, lányok – de már rohant is az első mosdó felé.

Semmit nem nézett, csak arra koncentrált, hogy időben elérjen egy mosdókagylót, és ne a ruháját vagy a cipőjét hányja le. Belökte az ajtót, majd kiadott magából mindent.

Amikor megkönnyebbült végre, kiöblítette a száját és felegyenesedett, majd belenézett a tükörbe és elsápadt. Még jobban. Ugyanis a férfi mosdóban volt. A mellette lévő piszoárban egy férfi épp akkor fejezte be a vizelést.

– Hát, kedvesem, meg kell, hogy mondjam, sokféle reakciót váltottam már ki a nőkből, de azt, hogy a farkam látványára valaki kihányja a belét, az most fordult elő velem először.

Ezzel komótosan elpakolta a nevezett testrészét, kényelmesen kezet mosott és távozott.

Ditte legszívesebben a fejét verte volna a falba, de helyette inkább megcélozta az ajtót.

A sokk, ami a férfi mosdóban érte, jó hatással volt a gyomrára. Hogy elterelje a saját figyelmét a legfrissebb baklövéséről, visszafelé útba ejtette az újságost, és vásárolt néhány magazint, meg Adam egy korábbi könyvét. A gyilkosság most kifejezetten vonzónak tűnt számára, akár ő gyilkol, akár őt öli meg valaki.

Ekkor meglátta a kijelző táblán, hogy a varsói gép felszállt. Végig rohant a reptéren, barátnői még mindig kényelmesen ültek a kávézóban.

– Hé, lekéstem a gépet, most mi lesz?

– Miért késted volna le? Még van egy órád a beszállásig – nézte meg a pontos időt Samy.

– Akkor vess egy pillantást a táblára, ott láthatod feketén-fehéren, hogy a varsói gép elment.

– Ditte – szólt rá keményen Jesse, – te Krakkóba utazol, nem Varsóba. Nem bírnád megjegyezni? És hagyd már abba a hisztit, könyörgöm.

– Úgy hasonlít ez a két szó egymásra, ráadásul mind a kettő Lengyelországban van – ült le Ditte a székre.

– Ja, mint körte a szőlőre. Nyugi. Kihánytad magad?

– Ja, túl vagyok rajta. A gyomromnak semmi baja.

– A fejed meg mindig is gyenge volt, de így szeretünk – nevetett rá Samy. – Na, menjünk, fussunk neki az utolsó akadálynak.

Elmentek a biztonsági kapuhoz, és mivel Dittének csak a kézitáskája volt, meg az újságok, szinte pillanatok alatt, és életében először, akadálymentesen átment a biztonsági ellenőrzésen.

Még integettek egyet, aztán Jesse és Samy visszament a büfébe, hogy ott várják meg a gép indulását. Remélve, hogy az a barátnőjükkel együtt száll fel.

Ditte megkereste a beszálló kaput, most már nem tudta eltéveszteni a város nevét. Krakkó. Aztán leült az első osztályú utasoknak fenntartott váróban, és Adam könyvét lapozgatta. A mobiltelefonja üzentet jelzett.

Jesse: Ne felejtsd el, Krakkó.

Ditte: Vicces vagy. Már itt ülök, és a beszállásra várok. Hazamehettek.

Jesse: Te vagy vicces. Sehova nem megyünk, amíg fel nem száll a gép. Veled együtt.

Ditte: Tényleg nincs semmi bajom. Jó helyen vagyok, ellenőrizték a beszálló kártyámat. És már hányingerem sincs.

Jesse: Samy azt mondja, ez mind nem számít. Várunk.

Ditte: Akkor várjatok. Megkezdődött a beszállás.

A légikisasszony kedvesen köszöntötte, ráadásul felismerte, és odasúgta, hogy tetszett az interjúja a tévében. A pilóta kezet csókolt neki, és megjegyezte, hogy a piros a kedvenc színe.

Ditte kezdte azt hinni, ez valami vicces járat, ahol mindenki be van avatva, csak ő nem. De ehhez képest túl sok utas volt a fedélzeten. Szerencsére az első osztályon csak néhányan utaztak, így nem kellett attól tartania, hogy a szomszédjai tolakodóak lesznek.

Ígéretéhez híven elküldte az utolsó sms-t Jessének, hogy minden rendben, felszállásra kész, és épp el akarta tenni a telefonját, amikor még egy üzenete jött.

Adam: Elértem a teljes szerelmi készültséget. Igyekezz.

Első nap

A három pohár vodka-narancs után kicsit alább hagyott Dittében a félsz és hamarosan elnyomta az álom a repülőn. Arra ébredt, hogy a légikisasszony finoman rázza a vállát.

– Kérem, kapcsolja be az övét. Mindjárt megérkezünk Varsóba.

– Varsóba? – álmélkodott Ditte. – De én Krakkóba utazom. Vagy mégsem?

– Nem, nem,

ez a krakkói járat, de az időjárási viszonyok miatt átirányítottak mindenkit a varsói repülőtérre.

– Már csak ez hiányzott. Magamat ismerve, legalább két hétig fogok bolyongani az országban, és a végén még a visszautat is lekésem – sóhajtott nagyot, miközben becsatolta magát.

– Ne izgulj, a földi személyzet már mindenkinek megszervezte a továbbutazását. Nem lesz semmi baj.

– Á, te nem ismersz engem. Én még az egyenes úton is el tudok tévedni – dőlt hátra Ditte, és újra erőt vett rajta az elkeseredés.

Mielőtt a pánik is rátörhetett volna, máris egy újabb pohár narancslé landolt a tálcáján, amit egy kacsintás kíséretében tett eléje az utaskísérő.

– Idd meg gyorsan, mert mindjárt kezdjük a leszállást. A főnéni kinyír, ha meglátja, hogy kivételezek veled – és már vette is el a kezéből az üres poharat.

Ditte feje kezdett megint elnehezülni. Kicsivel több volt a vodka a pohárban, mint a narancslé, de most pont erre volt szüksége.

Utált utazni, félt a repüléstől, és most egy idegen országban, egy idegen városban fog földet érni, ahol senki nem várja. Még azt sem tudja, milyen messze van egymástól Varsó és Krakkó.

Most már mindegy. Lesz, ami lesz. Minden esetre, ahogy leszállnak, megpróbálja felhívni a lányokat. Adam számát elmentette vajon? Nem lenne jobb őt felhívni? Végül is, mit tudnak tenni érte a lányok? Mentő expedíciót indítanak Lengyelországba?

Idáig ért a gondolatban, amikor ismét elaludt.

– Használt? – kérdezte az utaskísérők főnöke.

– Persze. Még félig aludt, amikor lehúzattam vele az egészet egy slukkra – nevetett a másik lány. – Szegénykém, pedig milyen vagánynak látszik.

– Nem ő az egyetlen, aki nehezen viseli az utazást. Még jó, hogy előre megkaptuk hozzá a „használati utasítást”. Képzeld el, ha menet közben ki tör rajta valami hisztéria.

– Ne is mondd, lesz így is elég bajunk ezzel a sok emberrel. Nem irigylem most a földi személyzetet.

Ditte legközelebb arra nyitotta ki a szemét, hogy az előbbi fiatal lány ébresztgeti, ismét. A többi utas már araszolt az ajtó felé, kezükben a telefonokkal, hogy minél előbb tájékoztassák a rájuk várókat a változásról. Ditte álmosan dörgölte meg a szemét, és meglepődve látta, hogy áll a gép, nyitva az ajtó, és rettentő hideg áramlik befelé az addig kényelmes melegbe.

– Vedd fel a kabátodat, már idehoztam – nyújtotta felé a lány a bélelt dzsekit. – Jó, hogy vastag talpú cipő van rajtad, mert kint hideg lesz.

– Akkor most hol is vagyunk? – nézett rá Ditte. – Tudod, normális esetben nem vagyok ám ilyen mesüge, de nagyon kiütött az az utolsó pohár „narancslé” – vigyorgott a lányra.

– Varsóban vagyunk. De nem kell izgulni. Lekísérlek, megvárom veled a poggyászodat, aztán együtt odamegyünk az információs pulthoz, ahol megmondják, hogyan fogunk eljutni Krakkóba. Végig veled leszek.

– Azt nem értem, hogy ha ez a krakkói gép, miért nem lehet mindenkit beültetni egy buszba, és elvinni oda, ahova eredetileg indultunk?

– Mert sokan vannak, aki egy plusz átszállással ide, Varsóba jöttek volna egyébként is. Aztán van egy 40 fős társaság, akik Lublinba mennek, ez majdnem félúton van a két város között. Őket tényleg egy külön busz fogja szállítani. Szóval mindenkinél megnézték, mi a végső úti céljuk, és annak megfelelően próbálnak segíteni a kollégák. Neked sem Krakkó a végcélod, hanem az üdülőfalu. És mivel nincs más az utasok közül, aki oda igyekezne, valószínűleg egyedül kell majd utaznunk, vagy egy darabig egy társasággal.

– Kizárt. Ezt már most mondom. Hajlandó vagyok extra pénzt fizetni, de nem fogok ide-oda csapódni, mint valami elveszett csomag. Jó nekem, ha elvisztek Krakkóba, ott majd összeszed valaki.

– Nem figyeltél, Ditte. Nem kell egyedül utaznod, veled megyek…

– … Igen, az információs pultig, és onnan?

– Nem, végig veled megyek. Ugyan utas nincs más, aki az üdülőfaluba menne, de én oda tartok. Adam az unokatestvérem.

– Tényleg? – ugrott a lány nyakába Ditte. – Meg vagyok mentve! Mégsem fogok itt bolyongani hetekig, mint valami rossz szellem.

– Ígérem, nem fogsz. De most már menjünk, mert rajtunk kívül senki nincs a gépen, és addig nem jöhetnek a takarítók, amíg mi itt vagyunk – nevetett Léna vidáman.

Együtt léptek az információs pulthoz.

– Szia, Plotr, Léna Kowalsky vagyok a négyszázharmincas krakkói járatról. Milyen ajánlatod van a számunkra, hogy eljusson az utas a Kowalsky üdülőfaluba?

– Tekintettel a különleges utasunkra, és arra, hogy ugyanoda igyekeztek, béreltünk nektek egy autót a nevedre. De igyekeznetek kell, mert már csak egy fél óráig tartják, utána kiadják másnak.

– De én nem tudok vezetni – sápadt el Léna.

– Ugyan már, hiszen van jogosítványod!

– Igen, de azóta, hogy levizsgáztam, egyszer sem vezettem, vagyis egyedül soha. A fiúkkal is csak kétszer, a falusi kocsma meg a lakásunk között.

– Nem leszel egyedül, veled lesz az írónő is. Ketten csak elboldogultok valahogy. Na, igyekezzetek, vagy mehettek szállodába, ahelyett, hogy pár óra múlva már a földi paradicsomban lennétek!
– nevetett a férfi.

Léna és Ditte egymásra néztek, fogták a csomagjaikat és elindultak az autókölcsönzőhöz.

– Tényleg nem vezettem, amióta meg van a jogsim, valahogy soha nem volt rá szükségem – siránkozott Léna. – Mi lesz, ha pont most okozok balesetet? Amikor itt ülsz az autóban! Adam helyből kinyír. A család többi tagjáról nem is beszélve. Végre elhoz bemutatni egy csajt, én meg...

– Léna, állítsd már le magad – nevetett Ditte, aki még mindig kótyagos volt kicsit. – Semmi nem fog történni. Ha nagy a gáz, megállunk. Én is pocsékul vezetek, szóval miattam aztán ne fájjon a fejed. Már annak is örülök, hogy nem egyedül kell megtennem a hátra lévő utat, mert akkor Adam máris indíthatná a kereső expedíciót értem.

– Tényleg, még nem is mesélted, hogy jöttetek össze?

– Majd, ha már az autóban leszünk, akkor mondom csak el, mert még megszöknél előlem, ha megtudod az igazat.

– Annyira gáz volt? – derült fel Léna arca.

– Háromszorosan gáz! Nem is értem Adamet. Egy normális pasi már az első eset után felkötötte volna a nyúlcipőt.

– Á, nálunk az egész család nem normális. Vagyis normális, csak nem a normális értelembe… na, ezt jól megmondtam. De majd meglátod. Szóval ne félj, Adam nem egy nyúlszívű pasi. Megjöttünk. Intézzük el, amit kell, aztán menjünk valamerre.

Jó egy órát vett igénybe, mire Léna minden papírt kitöltött, aztán a kölcsönző munkatársával elmentek átvenni az autót. A pasi először csak elnézően mosolygott, amikor Léna megkérdezte, hol van a sebességváltó, de türelmesen felvilágosította, hogy az a helyén van, csak hogy ez nem automata, hanem hagyományos. Ditte megnyugtatta Lénát, hogy ő ismeri ezt, neki is ilyen van otthon, majd segít. Aztán jött a többi. Mire elértek a beépített GPS-hez, addigra kezdett a férfi leizzadni. Ekkor Ditte elővette a térképét, amit még otthon vásárolt, és azon kezdték berajzolni az útvonalat. A csomagtartó okozta a legnagyobb problémát. Először is, kicsi volt kettőjük bőröndjeinek. Amikor végre sikerült a csomagok egyik részét a csomagtartóba, másik felét a hátsó ülésekre bepakolni, Léna széles mosollyal az arcán, megkönnyebbülten lecsapta a csomagtartó fedelét. Majd kissé elsápadt.

– Ó, a táskámat hátul felejtettem – akarta felnyitni az ajtót, de az nem nyílt. Sőt, egyik ajtó sem nyílt. – Ditte, nincs nálad a kulcs véletlenül?

– Nem, nálam nincs. A táskádban volt.

– Az meg a csomagtartóban van. Hé, várjon! – kiáltott a kölcsönzős ember után. – Bezártam a csomagtartóba a táskám, és abban van az autó kulcsa. Hozza már ki a pótkulcsot, egyen szíves!

Szegény ember mit tehetett? Bement, majd ismét kijött, kinyitotta az autót, majd amikor Léna végre magához vette a táskáját, olyan gyorsan ott hagyta őket, hogy annyi idejük sem volt a lányoknak, hogy egy köszönömöt mondjanak neki.

– Na, üljünk be az autóba, aztán induljunk. Ha minden jól megy, három – négy óra múlva elérjük Krakkót, még akkor is, ha én vezetek – nevetett Léna kényszeredetten. – Nem vagy éhes, Ditte? Vegyünk valamit az útra?

– Szerintem ráérünk megállni útközben egy szendvicsre valahol. Először keveredjünk ki a reptérről.

– Az nem lesz gond, mert innen már ezerszer mentem ki, csak soha nem én vezettem. Na, akkor tükör, másik tükör, egyes, és lassan indulunk.

– A kéziféket szerintem engedd ki előtte – szólt közbe Ditte.

– Aha, kézifék, aztán lassan indulunk…

– Index. Stop, stop, stop! Jön mögöttünk valaki, aki meg akar előzni… Na, most jó, mehetsz – mosolygott Ditte Lénára.

A lányok már jó félórája haladtak az autópályán, amikor Ditte ránézett a térképre, ami az ölében volt.

– Léna, nem akarlak elkeseríteni, de szerintem, ha így haladunk, előbb érjük el a Jeges-tengert, mint Krakkót.

– Miért? Nyolcvannal megyek, már ettől is szédülök egy kicsit.

– Igen, de attól tartok, hogy az ellenkező irányba. Tudod mit, ott egy parkoló, tedd ki az indexet, nagyon jó, és húzódj is le. Nagyszerű. Szép lassan állj meg – nem itt, az út közepén gondoltam, mondjuk ott, nézd, a bolt előtt. Van két üres hely egymás mellett, az nekünk jó lesz. Végül is csajok vagyunk.

Léna szépen beparkolt középre, elfoglalta két autó helyét, viszont egyetlen egyben sem tett kárt. Elsőre nem is olyan rossz. Egy jó kávé és két szelet csoki torta után mindjárt jobb színben látták a világot. Adam hívása is itt érte őket.

– Mi történt? Miért ment a gép Varsóba? Ditte jól van? Veled van? Hol vagytok? – zúdította a kérdéseit Lénára.

– Hé, lassíts egy kicsit! Egyébként kihangosítottalak. Nagyon erős volt a szél, néhány fa kidőlt, ezért átirányítottak mindenkit ideiglenesen Varsóba. Ditte jól van, itt van velem, épp csoki tortát eszünk. Aztán indulunk haza.

– Ti, ketten? Ne mondd, hogy te vezetsz! Bár az sem jobb, ha Ditte!

– Ne idegeskedj, Léna vezet, de én is nyitva tartom a szemem – kapcsolódott be Ditte a beszélgetésbe.

– Te jó szagú úristen! Vak vezet világtalant! Hol vagytok? Ne mozduljatok, indulok értetek!

– Dehogy indulsz. Néhány óra múlva otthon leszünk! Nyugi, Adam, árt a szépségednek, ha idegeskedsz! – nevetett Léna.

– HOL VAGYTOK?! – ismételte meg a kérdést a férfi idegesen.

– Egy helyes kis cukrászdában, közel a reptérhez, és tényleg ne gyere, mert mi máris fizetünk és indulunk! Csak elkerülnénk egymást! – kacsintott Ditte Lénára majd letette a telefont. – Ne nézz így rám, teljesen igazat mondtam. Még mindig közel vagyunk a reptérhez! Na, gyere, fussunk neki még egyszer, és próbáljuk meg eltalálni a helyes irányt.

A benzinkutas fiú széles mosollyal a száján sétált el a két lánnyal az útjelző tábláig, és mutatta meg, merre kell menniük, hogy egyszer majd Krakkóban találják magukat.

– Most, hogy már jó irányba tartunk, meséld csak el, hogyan jöttetek össze Adammel! – érdeklődött Léna, miután meggyőződtek arról, hogy most tényleg a jó irányba haladnak.

– A rövid változattal kezdem: ráestem a könyveire, amikor dedikált, aztán neki tolattam a vadi új autójának, végül hozzá vágtam a papucsomat élő adásban – foglalta össze Ditte az eseményeket tényleg tömören.

Léna először rámeredt, majd hahotázni kezdett.

– Jaj, de jó! Ez most komoly? Ugye, komoly? Hú, muszáj lesz megállni, mert mindjárt bepisilek a nevetéstől – és máris kitette az indexet, és leparkolt az út szélén.

Kipattant az autóból, és Ditte csak annyit látott, hogy fut, ugrik, megint fut, majd az egyik bokor mögé kuporodik. Amikor visszafelé indult, még mindig nevetett, és ez okozta a vesztét. Előkapott egy zsebkendőt a zsebéből, hogy megtörölje a szemét, ám nem vette észre az előtte lévő vizes árkot, és- hoppsz, belelépett. Ditte megdöbbenve látta, ahogy Léna térdig eltűnik valamiben, majd leül az árok szélére. Azonnal kiszállt az autóból ő is, és oda rohant.

– Mi történt? Mi a baj?

– Szerintem kificamítottam a bokám. Hogy fogok így vezetni?

– Sehogy. Majd vezetek én – mondta Ditte bátran.

– De a szerződés az én nevemre szól, és ez azt jelenti, hogy nem vezetheti más az autót – sírta el magát Léna.

– Figyelj, majd kidumáljuk magunkat, ha arra kerül a sor. Addig meg kockáztatunk. Az első pihenőhelyen pedig szerzünk jeget a bokádra, hátha csak meghúztad.

Ebben a pillanatban megállt mögöttük egy rendőrautó.

– Valami baj van, szép kisasszonyok? – szállt ki az egyik egyenruhás.

– Van bizony, mert kificamítottam a bokám, és most a barátnőmnek kell vezetni – válaszolt lengyelül Léna.

– Aztán mi ezzel a baj? Nincs tán jogosítványa a barátnőjének?

– Van, de ezt az autót kölcsönöztük, és a szerződés az én nevemre szól.

– Aztán hogy történt a baleset? – érdeklődött barátságosan a rend cseppet sem zordon őre.

– Az úgy volt, hogy Ditte elmesélte, hogy találkozott az unokabátyámmal, aztán annyira nevettem, hogy meg kellett állni, pisilni. Visszafelé meg beleléptem az árokba.

– Aha. Ivott?

– Kávét. De azt, kettőt is, meg ettem csoki tortát is, azért kellett a két kávé.

– Alkoholt, ivott? – kérdezte nyomatékosan a rendőr.

– Dehogy! Csak Ditte. Jesszusom, még a gépen adtam neki egy nagy adag vodkát, leszállás előtt! Mi van, ha még mindig van alkohol a szervezetében? – keseredett el Léna.

Ditte eközben békésen várakozott a kocsi mellett, mert egyetlen szót sem értett a beszélgetésből. Aztán Léna végre elmondta, hogy muszáj megfújnia a szondát, hogy tudják, vezethet-e már. És ha minden rendben, a rendőrök kiállítanak egy ideiglenes engedélyt Ditte nevére, meg az útvonalra, amiről utána már nem térhetnek le.

Közben az is kiderült, az egyik rendőr szintén ismerte Adamet. Ugyanabba a középiskolába jártak, sőt, együtt kosárlabdáztak pár évig. Így aztán nem csak kiállítottak nekik minden papírt, de még az első pihenő helyig is elkísérték őket. Mivel az már kívül esett a körzetükön, ott magukra hagyták a lányokat.

Ditte hozott jeget, fájdalomcsillapítót, és vett maguknak az útra vizet, hogy többször már ne kelljen megállniuk.

Sikeresen elhagyták a varsói repteret, és még mindig jó irányba haladtak, amikor Adam ismét hívta őket.

– Mi van már megint, miért nem tudsz nyugodtan ülni a hátsódon? – kérdezte Léna mérgesen.

– Miért te vetted fel a telefont? Vagy még mindig a cukrászdában ültök?

– Dehogy, csak Ditte vezet.

– Szent Szűz Mária! És még éltek? Mi történt?

– Semmi, Adam, csak kificamítottam a bokám. De nyugi, mert megszondázták és papírt is kaptunk – hadarta Léna, mert szeretett volna már túl lenni ezen a beszélgetésen.

– Kit szondáztak meg és miért? Miről beszélsz? Magadnál vagy, hugi?

– Adam, fáj a bokám, a jeges víz belecsöpög a Fabiani cipőmbe, de most már tényleg jó irányba megyünk, és ha nem nyavalyognál annyit, akkor még ma haza is érnénk – tette le a telefont Léna, de Adam nem hagyta magát.

– Hangosíts ki, és ha lehet, ne szólj egy szót sem, mert most nagyon haragszom rád. Ditte, hallasz engem?

– Naná, hogy hallak. Ha kicsit hangosabb lennél, még Varsóban is hallanák. Tényleg feleslegesen idegeskedsz!

– Lénának friss a jogosítványa, te meg életveszélyes vagy a volán mögött. És én idegeskedem feleslegesen?

– Oké, van valami igazad, de itt mindenki egy irányba halad, tényleg nincs miért aggódnod. És vedd tudomásul, hogy egész jól vezetek. Csak tolatni nem tudok. De azt most nem is kell. Foglald el magad valamivel, mindjárt ott vagyunk.

– Miért, egész pontosan hol vagytok?

– Most hagytuk el a repteret, úgyhogy négy óra múlva megérkezünk. Vagy öt.

– Melyik repteret hagytátok el most, Léna?

– Szerinted? A varsóit!

– És eddig mit csináltatok? Három órája leszállt veletek a gép!

– Ettünk süteményt, meg ittunk kávét…

– Aha. Szóval eltévedtetek, aztán visszafordultatok – esett le a tantusz Adamnek. – És még?

– Kicsit tovább tartott átvenni az autót, mert bezártam a táskámat a csomagtartóba.

– És benne volt a kocsikulcs? – nevetett Adam. – Na, jó. Léna, mostantól minden alkalommal felhívsz, amikor elhagytok egy táblát, rajta azzal, hogy hány kilométer még Krakkó. Vagy elbúcsúzhatsz a szülinapi ajándékodtól.

– Ezt nem teheted meg velem! Az a Fabiani táska az álmaim netovábbja!

– Akkor figyeld nagyon az utat, és el ne felejts hívni minden alkalommal! – kuncogott Adam, és végre letette a telefont.

– A francba! – duzzogott Léna. Most telefonálhatok tíz percenként, mert Krakkót minden bokornál jelzik.

– Akkor hívd csak minden második alkalommal Adamet – vonta meg a vállát Ditte. – Csak nem gondolta komolyan…

– De, komolyan gondolta! Tudta, hogy ezzel sarokba szorít.

Már csak hatvan kilométer volt Krakkóig, amikor Ditte úgy döntött, nem bír tovább várni, és WC-re kell mennie. Mivel az út szélét nem szívesen kockáztatta volna meg, az utolsó pillanatban kanyarodott le az egyik pihenő helyhez. Csak akkor tudatosodott benne, hogy rossz irányba mutat az indexe, amikor megállt mögötte egy rendőrautó. Ditte azonban el volt foglalva a saját problémájával, úgyhogy anélkül, hogy szétnézett volna, nagy svunggal kinyitotta az ajtót, kis híján telibe kapva a rendőrt, aki épp akkor érkezett.

– Bocs, de mindjárt bepisilek. Amikor visszajöttem, odaadok mindent, és le is szúrhat, meg is büntethet, de nem most – ezzel faképnél hagyta a tátott szájjal csodálkozó egyenruhást, és berohant a női szakaszba.

Mire kijött, megkönnyebbülve, Léna és a két rendőr már együtt nevetgéltek.

– Adjátok át üdvözletünket Adamnek – és már mentek is az útjukra.

– Ez meg mi volt? Újabb osztálytárs? – kérdezte Ditte.

– Majdnem. Együtt cselgáncsoztak évekig.

– És min nevettetek?

– Elmeséltem nekik, hogy ismerkedtél meg Adammel. Ehhez képest Kolja olcsón megúszta, mert a reflexei megóvták a nemesebb szerveit az ütközéstől. Az ajtóval! – vigyorgott Léna.

– Még a végén kiderül, hogy nem is vagyok olyan veszélyes – mosolygott Ditte, majd egyes helyett, hátramenetbe tette a kocsit és nagy lendülettel elsodorta a mögötte lévő kukát.

– Tévedni emberi dolog – pukkadozott Léna, hogy a könnyei is potyogtak. – De most már jobb lesz, ha megtalálod az előre mentet és elhúzunk, mielőtt a tulaj befog minket szemetet szedni.

A hátra lévő néhány kilométeren elszórakoztatta egymást a két lány. Ditte mesélt Sátán cicáról, meg az exéről, Léna meg újra és újra elismételte, hogy most már érti, miért Ditte az első nő, akit Adam bemutat a családnak.

– Na, most már megnyugodhatsz – hívta ismét Adamet, – Krakkó már csak tíz kilométer. Mit mondasz? Nem hallom! Nem, egyenesen! Nem te, Ditte! Most már mindegy – sóhajtotta fel a lány. – Kicsit késni fogunk, de nem sokat. Hogy-hogy miért? Mert veled beszéltem, ahelyett, hogy Dittének segítettem volna, hogy merre menjen! Nem, Adam, nem használjuk a GPS-t, mert Ditte nem tud lengyelül. Akkor meg minek?

– Léna, most hogy itt álldogálunk a piros lámpánál, nem segítenél inkább nekem? – kérdezte Ditte fáradtan.

– Igazad van – tette le a telefont a lány köszönés nélkül. – Nincs több helyzetjelentés! Éhes vagyok, szomjas vagyok…

– Nem állunk meg sehol, ne is álmodj róla! Legközelebb az üdülőfaluban, a recepciónál fogok megállni – közölte Ditte igen határozottan.

– Rosszabb vagy, mint Adam – nevetett Léna.

Végre valahára kikeveredtek Krakkóból, és mindössze huszonkét kilométer, valamint két kis falu választotta el őket az úti céljuktól.

Hogy ez még egy további órát vett igénybe, az a tehenek miatt volt. Kiderült, hogy Ditte fél tőlük. A csorda békésen bóklászott az út szélén, ám egy két renitens állat úgy döntött, hogy az aszfaltot választja hazafelé. Ott bandukoltak ráérősen, Ditte meg cammogott utánuk, átlag három kilométer per órás sebességgel. Szerencsére, bő fél óra múlva a tehenek hazaértek, vagy legalábbis lekanyarodtak a fő útról, és a lányok előtt ismét szabaddá vált a pálya.

Adam már legalább kétszázszor kiment a kapuig meg vissza, el nem tudta képzelni, hova tűntek Dittéék. Épp beült az autójába, hogy eléjük megy, amikor meglátta a bérelt kocsit bekanyarodni a recepció elé. Annyira megkönnyebbült, hogy a saját autóját csak ott hagyta nyitott ajtóval a parkoló szélén, és már futott is Dittéhez.

Előrelátóan nyúlt az ajtó felé, és ő maga nyitotta ki a lánynak. Szinte kirántotta az ülésből, aminek a következtében Ditte elvesztette az egyensúlyát és szó szerint letarolta Adamet. A férfi a hátsóján, Ditte pedig Adamen landolt. Mindkettőjük szerencséjére, a füves részén a parkolónak.

– Minden érzékszervemmel érzem, hogy megjöttél – nevetett Adam boldogan, miközben ahelyett, hogy feltápászkodott volna, kényelembe helyezte magát, és az ölébe húzta a lányt is.

– Valamit én is érzek – nevetett Ditte, de már a folytatásra nem jutott ideje, mert Adam szorosan magához ölelte, és végre megcsókolta.

– Hé, madárkáim, ha majd megunjátok a csőrözést, nem segítenétek kipakolni? Arról már nem is beszélve, hogy szívesen felpócolnám a fáradt és fájós lábamat – szólt Léna, miközben megpróbált egyedül kiszállni az autóból.

– Kezdődik! – sóhajtott egy nagyot Adam, és fájó szívvel, de Léna segítségére indult.

Ditte kinyitotta a csomagtartót, de mire nyúlt volna a bőröndért, már ott is termett egy alkalmazott, és mindent egy kis golfautóra pakolt, majd a kulcsot Adam kezébe nyomta.

– Gyere, töltsd ki a papírokat a recepción, aztán elviszlek a bungalóba, hogy még vacsora előtt pihenhess egy kicsit.

– Az jó lesz, mert most érzem csak igazán, milyen fáradt vagyok.

– Nem aludtál a gépen?

– Aludni? Szerintem elájultam az elfogyasztott alkohol mennyiségtől, aztán meg a vezetés, a tehenek… Jó, hogy végre itt vagyok, de ma ne várj tőlem sokat. Szerintem csak aludni fogok.

– Majd meglátjuk – mosolygott Adam, és újabb puszit nyomott Ditte szájára.

A recepció gyönyörű volt. Hatalmas, félkör alakú helyiség, tele növényekkel, kényelmes fotelokkal, szófákkal. A fiatal lány már nyújtotta is Dittének a bejelentő lapot, ami az útlevele alapján ki volt töltve, neki csak alá kellett írni.

– Vajon Samantha küldte át az útlevelem adatait? – töprengett Ditte, és közben fáradtan rákönyökölt a pultra, úgy nézelődött.

– Már kész is vagyok – érintette meg a recepciós a könyökét, mire ő egy gyönyörű, köríves mozdulattal lesöpört mindent a földre, amit csak elért a kezével.

– Jaj, ne haragudj!

– Semmi gond, ne is törődj vele, máris jön a segítség – mosolygott a recepciós, de legszívesebben hahotázott volna.

– Ne fogd vissza magad, nevess nyugodtan – nézett rá Ditte, immáron ő is fülig érő szájjal. – Nálam ez a normális! De a cukorkákat jó lenne összekapkodni, mielőtt valaki rálép és…

És bekövetkezett, amitől Ditte tartott. Egy kellemesen gömbölyű hölgy, valószínűleg az étteremből, vagy a bárból érkezvén, nem vette észre az alattomosan meglapuló, picike kerékre hasonlító, ezer színben pompázó, átlátszó, celofán-szerű csomagolásban lévő kemény cukorkákat a földön, és az egyikre rálépett. A márvány padlón ez gyakorlatilag olyan hatást váltott ki, mintha jégre léptél volna, sarokkal. A hölgy lába megindult, a test még imbolygott egy kicsit, előre-hátra, végül megadta magát a gravitációnak, és hatalmas puffanással elvágódott. Ez utóbbi hangra szinte mindenki felkapta a fejét, majd elő a telefonokat, és millió meg egy képet készítettek a partra vetett halként fetrengő hölgyről, de főleg az XXXL méretű piros bugyogójáról, ami teljes nagyságában pompázott a fellibbent szoknyája alatt.