részlet

Szöveg © Vay Viktória, 2023
Borító © Szabó Vince, 2023

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 584 382 4

Felelős szerkesztő: Kertész Edina
Olvasószerkesztő: Dér Adrienn
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Így kezdődik

A Vadász gyerekeknek minden vasárnap meg kell jelenni az Illés utca 112-ben. Kitalálhatunk bármit, hasfájást, imitálhatunk lázat, hisztériás rohamot, lehetünk végtelenül őszinték és kegyetlenek, hiába. Dávid, a bátyám egyszer váltig állította, hogy véletlenül megcsúszott a lépcsőn, és nem tud jönni. Habár elég jól tettette a fejfájását, én azért láttam, hogy egy kis mosoly átsuhan az arcán. Így is jönnie kellett, csak utána még a kórházi várakozást is ki kellett bírnia, pedig erősködött, hogy már nem is fáj annyira a feje. Én duzzogva vártam a rendelőben, és komolyan haragudtam, hogy olyanoktól vesszük el a helyet, akik nyílt töréssel vagy a hátukban késsel érkeztek.

Semmilyen kifogás nem használ, meg kell látogatni a nagymamát. Vasárnaponként, az Úr napján, jól fésülten, illatosan megjelenünk a 8. kerületben. Ezt azért tartom viccesnek, mert apám nincs megkeresztelve, anyánkat is elkerülte a szentelt víz és a templomba járás, ahogy minket, Vadász gyerekeket sem érintett meg az Úr. De Nagymama fejében valamiért az Úr lett a családi összetartás ürügye és a válasz arra, hogy miért nem csinálhatunk bármi mást ezen a napon. Ez nem mindig volt így. Pár évvel ezelőtt a Nagyi, akit csak Klára néniként hívunk, egy eseménytelenül indult vendégségben úgy döntött, megmutatja, hogy még mindig tud spárgázni, nyolcvanévesen. A vendégek végignézték, ahogy szépen lassan elindul a medencecsontja a talaj felé, aztán az egyik combcsontja kitekeredik, és szépen eltörik. Még akkor is bizonygatta, hogy spárgázott, mikor a mentősök kiértek. A jelenlévők szerint hiányzott úgy jó öt centi, és nem is spiccelt hozzá, így nem fogadták el spárgának. Apám ez után az eset után jelentette ki, hogy minden vasárnap ott fogunk állni a küszöbén, ha törik, ha szakad (a Nagyi lába). Nem tudná megbocsátani magának, ha mi, az unokái nem ismerhetnénk meg Klára nénit abban a minőségben, amiben ő is. Dáviddal összenézve halkan egyetértettünk, hogy mi pedig meg tudnánk bocsátani, tudva, hogy Klára néni milyen gyerekkort biztosított apánknak.

A Nagyi jelmeztervező volt. Színházakban és filmekben, de a színházi munkásságára volt a legbüszkébb. Öltöztetőként kezdte, aztán hozzátanult szabás-varrást, és a szabóolló végül a tervezésnél állt meg. Klára néni hosszú és színes életében nehezítő körülmény volt, hogy apám apja soha nem vállalta magára apánkat. Elvileg a gyerektartásért folyó perre késve érkezett, és annyit mondott a bírónak, hogy életében nem látta még Klára nénit, csak azt felejtette el, hogy Nagyi az ő lakcímére volt bejelentve. Utána is csak nagy sóhajok és felszólítások ellenében küldte az amúgy nagyon kevés tartásdíjat.

Klára néni és apánk élete anyagilag szűkösen telt, a színházi öltöztető gázsija akadozva érkezett, ahogy nem mindig volt színházi előadás se. Sok pluszmunkát kellett vállalnia, hogy eltartsa apánkat.

Apánk kis kísérőként ment vele mindenhova, szinte színházak öltözőjében felnőve. Nem volt ez mindig tejfel, és Klára néni izgalmas személyének is megvoltak a maga nehéz oldalai, amit apánknak kellett egyengetni. Mintha törvényszerű lenne, hogy ha valaki három életet él le egy helyett, egy kerékkel többel érkezik meg öregkorára. Eggyel több piros drót köti össze a bombát.

Nagyi egy nagy, régi ház legfelső emeletén lakik. Egykori öltöztetőként, egyedülálló anyaként esélye sem volt, hogy ekkora lakása legyen, nyolcvannégy négyzetméteren, egy különálló kis terasszal, panorámás kilátással. De Klára néni, ha nem is volt gazdag, találékony viszont igen. Úgy szól a fáma, hogy apu még kissrác volt, és a Nagyival Csepelen laktak, de nagyon hamar kinőtték a panellakást. Nagyi egy önkormányzati fórumon meghirdette, hogy elcserélné egy belvárosi lakásra. Egy festőnő jelentkezett, hogy ő szívesen kiköltözne Csepelre, lecserélné a belvárosi lakását, ha a Nagyi hozzácsap egy összeget a cseréhez. Azt elfelejtette megemlíteni, hogy ő amúgy alkoholista, a férje hajóskapitány, és félévente eljátssza más szerencsétlen flótásokkal a lakáscserét. A Nagyi nagy boldogan pakolta össze a kis lakását, és csengetett be az Illés utcába, apuval az ölében, hátrahagyva a csepeli panelt. Gondolom, olyan fürgén mászott fel a nyolcadik emeletre, mint még sosem, ahol viszont a festőnő zárt ajtókkal fogadta. A hajóskapitány férj és a pityókás festőnő rádiódrámáját a Nagyi, a kis apu és a költöztetők kintről hallgatták. A feleség azt akarta, hogy a hajóskapitány fizesse ki Klára néninek a költözés költségét, és utána küldje vissza őt a rákba Csepelre. A hajóskapitány viszont felhúzta magát a felesége többszörös ingatlancseréin, és azt mondta neki, hogy „pakolj, most költözünk”. Mivel neki valószínűleg mindegy volt, hol lakik addig a pár hétig, míg otthon van, mivel úgyis egy hajón töltötte az élete nagy részét, hagyta főni most a feleségét, és ő is pakolt.

Valahogy így lehet egy színházi jelmeztervezőnek egy nyolcvannégy négyzetméteres, teraszos lakása, és mi a rácsos ajtó előtt várhatjuk, hogy kinyissa az ajtót. Klára néni a gyenge kezével tartja a kulcscsomót, és próbálja eltalálni a lyukat. Az én kezemben egy tálca sütemény, Dávidéban meg egy szál virág. Pár másodperc múlva megadja magát a zár, és teret nyit három generáció között. Klára néni nagy mosollyal fogad minket, és beinvitál a lakásba. Rögvest nekikezd a beszédnek, a szomszédot szidja, aztán áttér a boltosra, és ahogy szokta, elkezd egy régi történetet, amiben általában ő tudta a megoldást valamilyen bonyodalomra.

Mi szerényen megállapodunk a konyhában, és hallgatjuk, ahogy színes életének darabjai megelevenednek előttünk. Apám őszinte lelkesedéssel hallgatja a fél évszázaddal ezelőtti történeteket rendezőkről, színházakról, színészekről, jelmezekről és furcsa, utolsó pillanatos kérésekről, amikből Dunát lehetett rekeszteni a szakmájában.

Ritkán látom apánkat ennyire figyelni, talán otthon soha nem is tudna a mi jelen idejű történeteinkkel azonosulni. A nosztalgia és rajongás a szemében csillog.

Klára néni ezekre a vasárnapi vizitekre főzöget, amit tud. Sokszor felajánlottuk, hogy hozunk neki, vagy hozatunk, de ő a saját főztjét preferálja. Ma kukoricaleves és csirkepaprikás az ebéd. Apu kedvence. Az első kanál sós leves után érzem, hogy ez a leves már pár napja kint állhatott, és a csirkepaprikásnak is már pár napja lejárt a szavatossága. Dáviddal összenézünk, és szótlanul folytatjuk az evést. Mi sosem azért nem beszélünk, mert nincs miről, hanem azért, mert tudjuk, hogy a Nagyit nem érdekli, vagy ha beszélnénk, akkor nem tudna vele mit kezdeni. Ettől függetlenül mindig érdekesek a történetei, amikor éppen nem a művész beszél belőle, hanem egy ember. A Nagyi meglepően nagy színházaknak dolgozott, és még nagyobb színészeknek varrta a ruháit. Akkoriban a színház a fénykorát élte, és alig volt olyan színház, ahol Klára néni ne fordult volna meg. Fennhangon tudja sorolni a neveket, akiknek zakót, kisestélyit varrt. Ezek a nevek nekem nem mondanak túl sokat, de a hanglejtéséből látszik, hogy ez egy másik kornak szól. Jávor Pál, Vaszary Piroska, Bilicsi Tivadar, Gobbi Hilda, Revü Színház, Thália Színház, József Attila Színház! És mindenki ismerte Klári nénit, és mindenki az ő véleményére volt kíváncsi, hogyan áll a jelmez rajtuk, hogyan szerepeltek aznap este. Klári néni személyisége és műveltsége megengedte, hogy színészekkel parolázzon, és rendezőkkel szopogassa a konyakot. Tulajdonképpen a kor művészei közé tartozott.

Arról az időszakról mesél, amikor a második világháború után feketelistára került. Szegénységről és megalázó munkákról beszél, és hogy visszahelyezett öltöztetőként nehezebben találta magát, míg igazából a kosztümtervező asztal és a varrógép mellett érezte magát jól.

Habár ezeket a történeteket már rengetegszer hallottuk, újra és újra elmeséli őket. Talán azért, mert elfelejtette, vagy mert a jelenről teljesen érdektelen lenne beszélni.

Én szeretem őket újra hallani. Más-más részletet sokszor másképpen fogalmaz meg. Néhol egy kicsit színesebben kontúrozza a cselekményszálat, és néhol kevésbé kapnak szerepet az eddigi fő karakterek. A mesélés a desszertig elnyúlik. Kollégák, gyorsöltözések, elszakadt jelmezek, hisztériás színésznők.

Elővesszük a krémeseket, amit egy harmadik kerületi cukrászdából hoztunk. Olyan „lefékez, basszus a sütemény!, beparkol, berohan, négy krémest kér” alapon.

Kávéval fojtjuk le az ötven évvel ezelőtti történeteket. Nescafé, furcsa ízű tej. Hogy van anyátok? – kérdezi Klára néni. Bólogatunk, jól van. Otthon van. Anyánk nem jön csak úgy látogatóba ide, kiegyeztek Klára nénivel, hogy jobb csak ünnepnapokon és sürgősségi ügyekben keresni egymás társaságát. Anyánk ugyanis sosem tudta megütni Klára néni mérőszalagján a mércét. Még azzal sem, hogy minket világra hozott.

Ebéd után segítek neki átöltözni a szép, hímzett hálóingjébe. Fogom a karját, hogy el ne essen. A kezem közt érzem a törékenységét ennek a kemény nőnek.

Dávid egy barokk műkandalló mellett olvasgat egy könyvet, apu addig a dolgozószobában egy munkatelefont intéz. Klára nénivel együtt maradni egyedül egy kicsit olyan, mint amikor egy színész lelép a színpadról, de még nem ért el az ajtóig, ami a backstage folyosójára visz. Ezekben a másodpercekben már nem színészkedik, de még a saját élete szerepét sem öltötte magára. Klára néni az ágyából csak néz rám, és kicsit tanulmányoz. Ez a csönd feszélyez, mert megszoktam, hogy nem kell mellette beszélni vagy kitölteni a teret. Azt mondja, hasonlítok rá. Szokatlan kedvességgel mondja, hogy látja azt az embert, aki nem fél nekivágni a világnak, ahogy ő sem félt. Nem válaszolok, de rámosolygok, és betakargatom egy kicsit. Elalszik.

Pár nappal később végleg elalszik. A szomszéd hívja apánkat, hogy már két napja nem tudja Klára nénit elérni, pedig szeretett volna adni neki a Kazincbarcikán szedett cseresznyéből. Apu egyedül megy hozzá, miután ő sem tudja elérni. A Nagyival megállt az idő, pont úgy, mint a lakásában a kihelyezett fényképeken mosolygó kollégákkal, szabókkal, színészekkel.

A temetés a Fiumei sírkertnél van. Írtunk pár ismerősének az időpontról meg a helyszínről. Sajnálkozó válaszokat kaptunk. Nem vagyunk vallásosak, ezért a pap viccként hatna. Apám elérzékenyülve olvassa fel a levelét. Nehezen érthető, és mivel bele-belesír néha, inkább abbahagyja, és visszaáll a gyászolók közé. Anyám a kezét szorongatja, és papír zsepit adogat neki. Leeresztik a koporsót, Szécsi Pál szól. A távollét.

A halotti toron, Klára néni lakásában, két pogácsa között odajönnek Klára néni barátnői, akikkel párszor már én is találkoztam. Apám, aki összetörve és teátrálisan ölelgette végig őket, anyám vállára borul zokogva. Dávid és én elvonulunk a Nagyi dolgozószobájába, ahol a szocializmusból visszamaradt, kényelmetlen forgós széken pörgetem magam. Kíváncsiságból kinyitom a fiókját, mire Dávid rám szól, hogy várjam már meg, amíg kihűl Klára néni teste, aztán raboljam ki. Forgatom a szemem, hogy nem tudom, hol volt pár órája, de ha a Nagyi most hazajön, akkor nem tudom, kit temettünk el. És amúgy is, kis tiszteletet kérek az elhunytnak!

Dávid csatlakozik, kíváncsiságból megnézzük a fiók tartalmát. Gombok, varrókészletek, gyűszűk és orvosi dossziék, ócska nagyítók. Dávid félretol, hogy ezt a fiókot már ismeri. Tuti ide rejtette el a Nagyi az aranyat. Forgatom a szememet, de azért végignézem, ahogy kiveszi a fiókot, szétszórja az iratokat belőle, és felfeszíti a fiók alját, amiben valóban ott lapul pár boríték. Összenézünk, és szinte egyszerre érte nyúlunk. Az egyik borítékra apánk neve van írva, a másikra Dávidé, és végül az enyém. Kicsit várhatnánk is, de cinkosokként megegyezünk, hogy nincs mire, és feltépjük a borítékunkat. Készpénz van benne, és egy levél. Dávidéban is. Ebben a pillanatban jó dramaturgiai érzékkel nyit ránk apánk. Rajtakap minket, ahogy a szétszórt ócskaságok és az orvosi leletek között egy köteg készpénzt tartunk a kezünkben. Látom rajta a meglepettséget, vagy inkább látom rajta a mi megilletődöttségünket, de hátulról a Nagyi egyik barátnője kérdez valamit nagyanyám megmaradt kosztümjeiről, ezért csak annyit mond nekünk, hogy ezt még nagyon megbeszéljük, és ránk vágja az ajtót.

Az óbudai családi házunk kerítése nagyszerűen reprezentálja a családunk filozófiáját. A külsőségek annyira nem számítanak, azzal törődjön az, akinek baja van vele, a belső számít. Ezt a mondatot apám hangján szoktam hallani a fejemben, miközben a villanypóznára rádőlő kerítést nézem. Apám építési vállalkozó, anyukám htb. – háztartásbeli. Anyámnak az a dolga, hogy mindent megtegyen, hogy minket kihozzon a sodrunkból. Amikor reggel készülődőm az iskolába, bekiabál, hogy „készülődsz?”. Vagy amikor az ajtóban vagyok, és van harminc másodpercem, hogy elérjem a buszomat, olyanokat kérdez, hogy „minden megvan?”, „nem felejtetted el azt, amit elfelejtettél?”. És mivel tényleg elfelejtettem, amit elfelejtettem, ezért vissza kell rohannom a szobámba, és már tudom is, hogy lekéstem a buszt. Dávid, aki múlt évben érettségizett, ezt az évet arra használja, hogy kitalálja, merre lesz előre. Egy-két tantárgyból újra kell érettségiznie, hogy az előre az tényleg mutasson is valamerre. Dávid és én jó testvérként nőttünk fel. Úgy gondolom, erről a szüleink tehetnek, mivel hamar rájöttünk, hogy mint elég sok, a kilencvenes években családdá avanzsálódott szülőnek, fogalmuk sem volt arról, hogy mit kell csinálni egy gyerekkel, azon kívül, hogy tisztába kell tenni. Szerencsére Dáviddal örököltünk annyi intelligenciát, hogy megtanuljuk, mikor kell csöndben maradni, hogyan kell viccet csinálni az összes fájdalmas élményből, ami felnövésünk alatt ért minket. Ez a túlélési élmény összekovácsolt minket az évek során, pont annyira, hogy tudjam, Dávid most válik le a családunkról. Az elmúlt időkben kevesebbet beszélünk. Férfivé válni ebben a klímában nem kis falat. Egy biztosítási cégnek dolgozik, és öltönyben jár. Ráncos, gyűrött, „kit érdekel” öltönyben.

Én tizedikbe járok egy ötödik kerületi gimnáziumba. A szüleim abban a hiszemben írattak be két évvel ezelőtt, hogy egy magas presztízsű iskolában biztosan jó jegyeket fogok szerezni, az érettségim is kitűnő lesz, ezért felvesznek majd egy jó egyetemre, és minimum milliárdosan halok meg. Minden leszek, amik ők nem. Apám és anyám, akik építési vállalkozóként a cementeszsákokra ültettek babaülés helyett, a légkondi nélküli autóban gyakran felsóhajtottak, hogy bárcsak mentek volna egyetemre. Ha megfordítom, akkor nem biztos, hogy egy diplomás tudja, milyen arányban kell a cementet és a kavicsot meg a vizet bepakolni a gépbe, és azt, hogy miután kiegyenlíti a betont az ember, néha locsolni is kell. A gimnáziumba, azt hiszem, olyan gyerekek járnak, akiknek a kerítésük egyenes, és nem kellett kiskorukban betonozniuk az apjukkal.

Az iskolában csak két jó dolog van: az irodalom és az angol. Angolul folyékonyan beszélek, értem, amikor hozzám beszélnek, és izgatott leszek, amikor nekem kell választékosan kifejeznem magam. Szinte játszom gondolatban a szófordulatokkal, fondorlatos barokk körmondatot találok ki, vagy egy könyvben olvasott angol szólást helyezek kontextusba. A másik az irodalom, amit szinte magától értetődően szeretek. Ezt talán a szüleimnek köszönhetem, mivel viszonylag sok emlékem van arról, hogy Dáviddal egyedül maradunk otthon, és miután megnéztük az összes sorozatot, és beleuntunk egymás piszkálásába, elégszer hoztuk egymást életveszélyes helyzetbe, oldottuk meg, és kezeltük a sebeinket, utána leemeltük a polgári könyvespolcról a könyveket. Így olvastam el a Zabhegyezőt és az Utas és holdvilágot tizenkét évesen, vagy Nabokov Lolitáját is, ami pár évre teljesen traumatizált. Irodalomórán izgatottan fészkelődöm az epika, líra, német klasszicizmus és romantika kifejezések hallatán, és szinte mindig hozok valami érdekességet órára, amivel az osztálytársaimat szemforgatásra késztetem. Mary Shelley Frankensteinjét hordozom magamnál éppen, és ha kell, kész vagyok okoskodni, hogy Mary igazából egy fogadás miatt írta egy, történetesen Lord Byronnál töltött nyaralás során. És természetesen ő nyerte meg a fogadást azzal, hogy olyan ijesztőre írta a regényt, hogy az ember álmatlanul forgolódik tőle, egzisztenciális krízistől emésztve.

Minden mást teljesen feleslegesnek találok az iskolában. És ez a jegyeimen és a szüleim hangulatán is érződik. Anyám szerint nem lehet abból megélni, hogy olvasok. És abból sem, hogy okoskodom összevissza. „Csak ígérd meg, hogy összehozod a kettest matekból, hogy átengedjenek, Viki!” „Ha megígérem, abbahagyod?” „Nem”, jön a válasz anyámtól, aki tudom, hogy csak védeni akar, de rettentően frusztrál, főleg úgy, hogy a múltkor megtaláltam a padláson az ellenőrzőjét, és ő is kettes volt stabilan matekból a gimnáziumban. A matek csak azoknak való, akik Mercedesből akarnak kiszállni a húszéves érettségi találkozón, és évi egyszer elmennek nyaralni Horvátországba a családjukkal meg a válófélben lévő házastársukkal. Anyám felsóhajt, és aggódva a szemembe néz. „Nézd meg a Nagyit, végigszenvedte éhező öltöztetőként az életét. Te is ezt akarod?” „Nem”, válaszolom, és kitrappolok a műhelyéből. „A Nagyi legalább nem háztartásbeli volt”, kiabálom vissza neki gondolatban. De tényleg éhezett, még jobb napokon is.

Szombat van, és a telefonon lógok Lucával. Az este részleteit beszéljük át. Egy házibuliba visz engem meg Fannit. Egy barátnője hazaköltözött Hollandiából, és hatalmas bulit szervezett magának, bárki jöhet alapon. Így a haverok haverjait is meghívták, hogy elnyomjanak egy csikket a kanapén, vagy véletlenül feldöntsék a vízipipát, és a perzsa szőnyegre ejtsék. Farmert, tornacipőt, fekete, mélyen dekoltált topot választok, és egy barackszínű farmerdzsekit. Luca hosszú ruhában jön, mint megtudom, és kérdésemre, hogy kik lesznek ott, nem tud válaszolni. Közben sminkelek, és igyekszem nem összecsöpögtetni az alapozómmal a farmeremet. Anyám kopogtatás nélkül lép be, és keresztbe tett karral betrappol a nem túl nagy szobám közepére. Az ijedtségtől az alapozómat a nadrágomra nyomom a sminkesszivacsom helyett. „Tedd le a telefont!”, utasít. Forgatom a szemem, de tudom, hogy nincs kiút, ezért azt mondom Lucának, hogy majd visszahívom útközben. Anyám szeme lángokat szór, és rögtön kiabál, ahogy szokott. Most a „hogy gondolod, hova mész?”-szel melegít be, aztán amikor elmondom, hogy házibuliba Luca ismerőséhez, akkor a „nem mész sehová”-val emeli a hangerőt. Az agyamba négy és fél liter vér tódul fel, és már én is kiabálok, hogy akkor is elmegyek, ha ő azt akarja, hogy otthon poshadjak, mint ő, szombat este. És nem tarthat vissza, és nyomhatja rám a sajnálatos életét, és most már csak ömlik belőlem a szó meg a szitok, és folytatom, hogy nem én tehetek arról, hogy Apuval szar a kapcsolatuk, és arról sem, hogy itt maradt ebben a házban háztartásbelinek, de háztartást még nem láttam vezetni. És most már sír, én meg továbbra is ideges vagyok, és úgy néz rám, mintha kimondtam volna az igazságot, amit sosem szabadott volna. Egy „azt csinálsz, amit akarsz, én megyek, beleugrom a Dunába” mondattal távozik, és a nappaliból hallom, hogy hálátlan, beképzelt pinának hív, ami tényleg nem rossz definíció. Visszaülök a kezdő pozíciómba a tükör elé, és látom, hogy a frissen felkent sminkem elkenődött, és hogy az alapozó a nadrágomról felkenődött a pólómra is. Dühösen nézem a tükörképemet, és átöltözöm.

Egy félóra múlva egy másik nadrágban és pólóban állok az ajtó előtt. Nagy levegőt veszek, megfordulok, és a nappaliból nyíló kis műhelybe lépek be. Egy babát bütyköl, gombokat tesz rá. Közben koreai sorozatot néz. Kopogás nélkül belépek, és azt mondom, hogy elmegyek Luca ismerőséhez házibuliba. Anyu nem néz rám, de azt mondja, hogy holnap megbeszéljük Klára néni pénzét, és hozzáteszi, hogy tizenegyre érjek haza. „Baszd meg a tizenegyet”, mondom, és rácsapom az ajtót. Pufogva sétálok a buszmegálló felé. Tizenegykor érkeznek meg az emberek, akkor kezd bármi is történni, nehogy már tizenegykor otthon feküdjek a semminek. Ha tizenegyre akarok hazaérni Pasarétről, akkor már kábé kilenc ötvenkor el kell indulnom. És ha nem jön a busz vagy a villamos, akkor már inkább kilenc negyvenkor érdemes, hogy hazamenjek, és otthon csesződhessek szombat este, amíg az összes többi tizenhét éves jól érzi magát egy házibuliban, és belenevetnek az éjszakába, akár egy lassított felvételen.

Lucával a Széll Kálmán téren találkozunk, és egy kisbolt felé vesszük az irányt. A nővére tizenkilenc éves, és hasonlítanak egymásra, ezért az ő személyijével veszi meg a sört. A Széll Kálmántól gyalog megyünk Pasarét irányába, és közben megiszunk egy-két sört. A buliba jövő srácokról mesél, és hogy van egy srác, aki dobol, és nagyon bejön neki. Egy bandában játszik, és már egy ideje beszélgetnek. Én sűrűn bólogatok, és látszólag lelkesedem, de közben még mindig bosszankodom anyám miatt. Egy negyvenperces séta után megérkezünk egy Bauhaus házba, ahol már javában szól a zene, és páran már táncolnak is a nappaliban. Luca azonnal köszön az ismerőseinek, én egy kicsit a háttérbe húzódva a sörömet szorongatom. Meglátom Fannit is, aki most érkezett. Fanni jó barátnőm még általános iskolából, és Lucával is jóban van. Vékony, barna hajú lány, akinek gyönyörű fehér bőre van, és nagy, kerek őzikeszeme. A fiúk általában belé szoktak szeretni egy perc alatt. Az a szerencse, hogy kettőnknek nem szoktak bejönni ugyanazok a srácok. Fanni körbenéz, rögtön felméri a terepet, hogy micsoda furcsa társaság, magához húz az asztalról egy adag bort, és tölt magának.

– Na mondd, mi van? – bök meg, és invitál a kertbe cigizni.

A kertben rágyújt, én meg csak a sörömet szorongatom. Milyen furcsa, hogy azt sem tudom, ki itt a házigazda, mondom, mire megvonja a vállát: kit érdekel? Luca kijön, és csatlakozik egy kisebb társasághoz, ahhoz az állítólagos dobos sráchoz, akit a fangirlcsapata körüláll. Fanninak elmesélem, hogy anyám megörült, vagy sosem volt normális, és úgy kezel, mint egy gyereket, és hogy egy pillanatig sem tudok vele értelmesen beszélni. A harmadik söröm végén járva már azt is mondom, hogy legjobb lenne elhúzni ebből az egész családból és világot látni. Pont úgy, mint a Nagyi, aki talán nem a legjobb példa szinte semmire, de ő legalább vette a sátorfáját, és egy toxikus környezetből egy még toxikusabb környezetbe ment át, a családjából a showbizniszbe. Fanni együttérzően megölel, és ő is mesél egy kicsit a bolond anyjáról, aki ugyanúgy betart neki, de legalább nem a bántalmazó apjával kell együtt élnie. Kicsit kijózanít, hogy másoknak vannak sokkal valósabb és reálisabb gondjai, mint nekem, én meg itt picsogok az unalmas anyám miatt. Lehörpintem az utolsó kortyot, és ránézek az órámra. Negyed tíz. Kézen fogom Fannit, és a nappali közepére húzom. Táncolunk egy techno playlistre, és egypár ismeretlennel ugrálunk a kanapén. Egy lány egy vodkashot kört önt ki műanyag poharakba, és körbekínálja. Nem kérek, de kapok, és húzóra megisszuk. Kinyitok egy sört, amivel a vodkát lejjebb görgetem, kezdek szédülni, és kevésbé fáj minden. Most már nem kiengedni akarok, hanem csak úgy lenni, befogadni. A lány, aki a vodkákat töltötte ki, velem táncol, megbotlunk, és egy kanapéra dőlünk.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Aha – válaszolom, de közben nagyon forog a világ.

– Amúgy te ki vagy?

Most veszem észre, hogy Luca a mellettem lévő kanapén smárol a dobos sráccal.

– Én annak a lánynak vagyok a barátnője, aki annak a srácnak a szájában turkál – mutatok Lucára. – És te ki vagy?

– Jah, én vagyok a házigazda. – Kezet nyújt. – Kinga.

Kingával egy hintaágyon cigizünk a kert eldugottabb, bozótos részében. Anyám hív, de kinyomom a hívást és lehalkítom a telefont. Fél egy van.

– Merre is voltál? Dánia? – kérdezem tőle.

– Hollandia. Amszterdamban voltam cserediák.

– Úgy elhúznék most én is! – mondom neki, de a családomnak nincs pénze erre, ezt már csak gondolom, nem akarom, hogy azt higgye, csóró vagyok hozzá képest. – Milyen volt nem itt lenni?

Kinga nagyot szív a cigijéből, és azt mondja, vegyes élmény volt, nagyon el akart menni, de aztán mégis sokszor volt honvágya. Nem hiszek neki ebben a pillanatban. De talán, ha nekem is egy kacsalábon forgó pasaréti palotám lenne, nem egy kidőlt kerítésű, lelakott házban laknék, egy öt négyzetméteres szobában, egy anyával, aki az agyamra megy, akkor másképp gondolnám. Kinga rám néz, és megkérdezi, hogy én is akarok-e menni. Mert ha szeretnék, akkor most menjek. Bele kell vágni, nem szabad totojázni.

– Mit veszíthetsz? – kérdezi.

– Nem is tudom… – hezitálok.

Bentről hangos csörömpölés hallatszik. Kinga rám néz, és besiet a házba. Azon gondolkodom, miközben a hintaágy ringat, hogy milyen jó lenne egy idegen országban élni. Egy idegen nyelven élni, egy idegen házban, egy idegen iskolában, és nem itt lenni. A gondolataimban ez az idegenség izgalommal átitatott, lassított kép, amiben én is idegen vagyok. Szeretnék én is bárhol máshol Viki lenni, ahol nem definiál a környezetem, hanem én definiálhatom magamat.

Várom Kingát, hogy visszaérjen, de nem jön. Engem meg elringat a hintaágy.

Éjjel kettőkor arra ébredek, hogy fázom. Bassza meg! Harminchét nem fogadott hívás és kétezer üzenet vár a telefonomon. A pániktól és a vodkától alig látok, de szinte rohanok ki a házból. Hívok egy taxit, ami csak húsz perc múlva érkezik meg a címre. Addig végigfutok a dühös, kérlelő és könyörgő hangnemű üzeneteken, amik újra dühösbe váltanak, és végül aggódóba. Luca és Fanni írt, hogy nem találtak, és hazaindultak együtt, mert azt hitték, hogy én már rég otthon vagyok. A taxiban a telefonozástól nagyon rosszul leszek, lehúzom az ablakot, mire rögtön érkezik a nem teljesen alaptalan kérdés, hogy rosszul vagyok-e. „Nem-nem.” Ezt a rosszul sikerült hazugságot én sem hinném el a sofőr helyében. Átkanyarodunk a hegyen, ami elválasztja Óbudát és Pasarétet. A meredek utak még jobban felkavarják a gyomromat, de most már, ha hányni kell, csukott szájjal fogok. Megérkezünk az utcába, és már messziről látom, hogy fel van kapcsolva a lámpa. „Háromezer-hétszáz forint.” Van nálam egy tízes. Vajon ezzel meddig mehetnék? „Káposztásmegyerig.” Ott új életet kezdek talán. Inkább, mint egy perc üvöltözést kibírni. Megállok a ház előtt, anyám már az ablakból néz. Irtózom attól, hogy igaza van. Belépek az ajtón, már keresztbe tett kézzel vár. Az arcán őszinte ijedség és düh egyvelege. Apám hátul, álmosan áll.

– Na, itt van, most már mehetünk aludni? – kérdezi, és el is tűnik a hálószobában.

Anyám egy percig áll előttem, és minden porcikájával idegesít, hogy így néz rám.

– Most már mehetek? – kérdezem.

– Remélem, egyszer megtudod, milyen érzés, amit most átéltem…

Nem várom meg a mondandóját, legfőképpen azért, mert hánynom kell. A szobámban, a kis kukába hányom ki a három vodkashotot, a pár sört meg a feszültséget, és az erkélyemről öntöm ki a kertbe. Lefekszem, forog velem a világ, de Kinga mondatai velem maradnak. Nem tudja kicentrifugázni belőlem az alkohol se.

Dáviddal nem gondoltuk volna, hogy a vasárnapot megterhelőbb lesz a családunkkal tölteni, mint meglátogatni a Nagyit. Egy kicsit mindegyikünknek szokatlan a helyzet, mivel csak szülinapok alkalmával szoktunk késve érkezni vacsorára. Ráadásul a tegnapi húzásom miatt Anyu még mindig dühösen néz rám, néha megkérdezem tőle, hogy mi van már, amire egy sértődött „semmi” a válasz. Kanalazzuk a húslevest. Apánk is kerüli anyánk tekintetét. Valószínűleg meg van bízva azzal, hogy a majdnem tizenhét éves lányát ő regulázza meg. Hát jó.

– Sajnálom – nyögöm, hogy segítsek neki, mire anyám rögtön rám ugrik, hogy magyarázzam el, mit sajnálok, mert nem úgy van az, hogy én csak úgy sajnálok bele az éterbe.

Jézus is végigcipelte a Golgotán a keresztfát, szúrós gazzal a feje tetején, nekem is menni fog két kanál leves közt kinyögni, hogy mit is sajnálok.

– Sajnálom – kezdem –, hogy nem mondtam, hogy maradok a buliban, és hogy nem vettem fel a telefont.

Anyám beledobja a kanalát a levesbe.

– Nem! Azt sajnáld, hogy megígértél valamit, és egyáltalán nem tartottad be. Nem tudom, hogy valaha megbízhatok-e benned, amikor egy előre megbeszélt időpontot nem tudsz betartani. – Ez a hangsáv már hatással van a másnapomra, és instant fejfájás köszönt be hozzám.

– Oké, akkor azt sajnálom, hogy elvárod tőlem azt, amit nem tudok betartani.

Apám közbeszól, hogy most már nyugodjunk le, Viki megbánta bűnét, legközelebb hazajön időben. Így jó? Anyám arca beszédesen jelzi, hogy számára egyáltalán nem jó. Ez egy hármas alá. Dávid megszólal, hogy úgy emlékszik, azért van ma családi ebéd, mert Nagyi örökségét fogjuk megbeszélni, nem a húgunk felelőtlen döntéseit elemezzük a csigatészta felett. Apánk bólogat, és mintha az erős paprika kicsit erősebb lenne a kelleténél. Hangosan krákog. Igazából elérzékenyült, barna szeme szépen lassan megtelik könnyel. Az érzelmi analfabéta családunk egyfajta reakciót tud produkálni: esszük tovább csöndben a levest, ameddig befejezi a könnyezést. Vicceken gondolkodunk, amit elpuffogtathatunk, nehogy mi is belegondoljunk a mulandóságunkba. Apu nem hagyja abba, pityereg, ezt már nem lehet ignorálni, de csak félkész viccek jutnak eszembe. Anyu odanyújt neki egy kétrétegű szalvétát, amivel a levest sem lehet rendesen felitatni, nemhogy Apu könnyeit, amit Nagyi halála miatt ejt.

– Szóval – kezd bele még mindig gyenge hangon –, Klára néni hátrahagyta földi javait. – Hirtelen egy közjegyző hivatalosságával beszél. – És mint mindig is tette, gondolt rátok. – Ezt azért cáfolnánk Dáviddal, mert Dávid szülinapját mindig elfelejtette, az én szülinapom meg pár nappal előtte vagy utána jutott eszébe. – Két borítékot hagyott rátok, amiben másfél-másfél millió forint van. Úgy gondolom, már elég nagyok vagytok ahhoz, hogy ti döntsétek el, mire költitek ezt a pénzt. Végrendeletet nem találtunk, de a nevetek a borítékon elég bizonyíték, hogy nektek szánta.

Dáviddal összenézünk és megköszönjük. Apu hozzáteszi, hogy nem minden gyerek kap ennyi pénzt, ezért örülne, ha beavatnánk, mire költenénk, és ha jó ötlet, áldását adja rá. Megjegyzi, hogy jó lenne, ha nagymamánk nem egy új telefonban vagy cipőben transzformálódna. Komolyan bólogatunk, és közben arra gondolok, tízes skálán mennyire lenne abszurd egy Nagymama hangján beszélő cipő. Egy fél percig hallgatunk, megemlékezünk a Nagyiról. Még a Vadász családnak is lehetnek ilyen titkos fél percei.

– Én szeretnék elutazni egy évre – mondom hirtelen. Anyám döbbenten néz rám, apám megkérdezi, hogy mégis hova szeretnék elutazni. – Cserediák akarok lenni, még nem tudom, hol. – Mint Kinga, teszem hozzá magamban.

Dávid egy autót kér, amit apám és anyám szinte azonnal helyesel. Már ki is nézte a Mercedest, ami jól jön majd a road tripekhez és a belvárosi dugóhoz is egyaránt. A használtautó-oldalon három perc alatt megtalálta az ár-érték arányban a szívének kedveset, és holnap el is megy megnézni apánkkal. Apám szerint Klára néni nagyon örülne, ha Dávid ezzel furikázna. Apánk mostanság képes a halott nagyanyánk helyett beszélni, átszellemült hangon. Én a cserediák ötletem után nem kaptam fejsimogatást. Ellenben kaptam fejmosást, dorgálást, és kérdéseket vágtak hozzám, hogy a matek kettesemmel akarok egy másik országban tanulni? Még a saját sulimban sem tudok teljesíteni, nemhogy egy idegen nyelven karattyolva. Ha én elmegyek, mi lesz velük? Miért jó ez nekem? Válasszak már én is egy autót, vagy nem kell most elköltenem ezt a pénzt, jó lesz egyetemre. Kinga magabiztossága még mindig hatással van rám. Az összes kérdésükre igazából kész válaszokkal jöttem.

A matek egyáltalán nem fontos, Anyunak is kettese volt mindig; bevallom, hogy megtaláltam az ellenőrzőjét a padláson. A saját sulim egyáltalán nem lényeg egy olyan retrospektívába téve, hogy egyévnyi cserediákélménnyel lennék gazdagabb, és megtanulok egy nyelvet. Hogy mi lesz velük, azt csak ők tudják, én azt tudom, hogy mi lesz velem. Autót nem akarok, ellenben szeretnék cserediák lenni. Anyám az idegbaj szélén táncol, és igyekszik meggyőzni apámat, hogy ne engedjen el. Apánk nyugodtan a szemembe néz.

– Tényleg ezt akarod?

Én egy pillanatra elbizonytalanodom, hogy nem csak nem akarok-e itthon lenni, de végtére is ugyanaz a kettő. Máshol lenni, vagy nem itthon.

– Igen, ezt szeretném – válaszolom.

Az elkövetkezendő hetekben anyám csönddel büntet, amit néha pikírt kérdésekkel tör meg, miszerint szándékozom-e vacsorázni a saját családunkkal, vagy most már külön ennék. És hogy talán a Vadász család nem olyan, amire nekem mint Neveletlen Hercegnőnek szükségem van, de ha megengedem, ad nekem zsebpénzt erre a hétre. Anyám személyes támadásnak veszi a cserediákságomat, amitől kezd tele lenni a hócipőm. Apám sokszor megvéd, de kiadja a parancsot, hogy lassan ideje leülnöm anyámmal és kedvesen elmagyarázni az indokaimat, miért szeretnék cserediák lenni.

Hét közben, az órák után különböző cserediák-szervezeteket kutatok fel, és nézegetem a programjaikat. A Klára néni által rám ruházott pénz nagyjából fedezi a költségeket, és talán egy kicsi zsebpénz is kijönne belőle. Egy-két csoportba belépek, ahol már kiutazott cserediákok posztolnak és diskurálnak, megosztják az élményeiket egymással. Van egy magyar lány, aki Dániában lakik, Aarhusban, különösen szimpatikusan ír a blogjában az évéről, és egy fiú, aki Franciaországban van, Bordeaux mellet egy kis faluban, ahol a családjának csirkefarmja van, és a suli mellett néha besegít a farmerkedésbe. Keresés közben eszembe jut, hogy esetleg megmutathatom ezeket a blogokat anyámnak. Bekopogok a műhelyébe, és mikor kikiált, hogy szabad, benyitok. Dávid egyik szakadt pulcsiját varrja a varrógépével, közben koreai sorozatot néz. Leállítja, és a szemüvege fölött kérdően rám néz. Úgy döntök, itt az ideje, hogy én legyek az előzékeny, és belekezdek a mondandómba. Sőt, megkérdezem, hogy most van-e ideje rám figyelni, mert szeretnék neki mutatni valamit. Félreteszi Dávid szétfeslett pulcsiját. Folytatom, hogy szeretném, ha látná, hogy akik most éppen cserediákoskodnak, mennyire menő dolgokat csinálnak, és tessék, itt van pár blog. Melléhúzom a székemet, és megmutatom Adrit és a Dániában kialakult életét, aztán Laci francia csirkefarmos élményeit, amikhez képeket is mutogatok. A prezentációm legvégén pedig már cserediák oldalakat mutatok, és árlistákat, és kérdezgetem, mit gondol, melyik országba lenne érdemes menni, merre volt már ő életében, mit ajánl. Anyu szinte lelkesen mesél az országokról, ahol már járt, és szomorúan ismeri el, hogy nem sok helyen, de azért örülne, ha én el tudnék menni. Sajnálja, hogy ő nem ment annyi helyre, amennyire szeretett volna, de hát olyan fiatalon jött össze Apuval, és nem igazán volt pénze utazgatni. Kicsit most sajnálom őt. Megkérdezem, hogy lenne-e kedve velem jönni egy cserediák nyílt napra, örülnék, ha ott lenne.

– Persze – mondja –, ha ennyire szeretnéd. Majd gondolkodj el, hova szeretnél utazni. Jó lenne, ha nem angol nyelvterületre mennél, hanem valami más nyelvet tanulnál.

– Jó ötlet – mondom neki, pedig ezt már amúgy is így gondoltam. Szedelődzködöm, elköszönök, és elindulok a szobám felé. Utánam szól, hogy ha én elmegyek, akkor mi lesz vele egyedül. Egy kicsit megállok, aztán visszafordulok, és annyit mondok, hogy ugyanaz, mint eddig, nem? Talán ő is ettől fél a legjobban.

Csöndben ülünk anyámmal az autóban. Zuhog kint az eső, ezért még pár percet elücsörgünk, mielőtt berohannánk az épületbe.

– Tényleg ezt akarod? Tényleg el akarsz menni? – kérdezi.

Vállat vonok, és visszakérdezek:

– Ki ne akarna menni, ha lehet? Készen állsz? Egy, kettő, három! – Háromra kivágjuk az ajtót, és az épület felé rohanunk, ahová bőrig ázva toppanunk be.

A cserediák-szervezet nyílt napján az anyukák és csemetéik hozzánk hasonlóan elveszetten lézengenek. Körbetett székek, neonlámpa, sós keksz, ázottruha-szag. Pár kínos perc után elkezdődik az előadás, amin többnyire a szervezet nagyasszonya, Gabi beszél, ő magyarázza el a program lényegét. A cserediákok majdnem egy évet töltenek majd el az általuk kiválasztott országban egy fogadó családnál, mindezt nonprofit alapon. Egy helyi gimnáziumba fognak járni, ahol az adott ország nyelvén tanulnak. Miközben lelkesen hallgatom az előadást, egy jövőbeli cserediák képe kezd körvonalazódni a fejemben. A menő tizenhét éves én, amint külföldön él, nagylányként gimibe jár, pasizik és bulizik. Az elképzelt, lassított felvételes jelenetből anyukám zökkent ki. Megbök.

– Kérdeztek tőled valamit.

– Mit is?

– Hova mennél szívesen?

– Ööö… Franciaországba!

Anyám kicsit zavartan néz rám, hogy ezt honnan szedtem, ugyanis soha semmi érdeklődést nem mutattam Franciaország iránt, még sajtból is csak trappistát eszem.

Vállat vonok. Gőzöm sincs, miért Franciaország, de én oda megyek.

Az elkövetkezendő hetekben a Francia Intézet nagyon kezdő csoportjában kezdem el a nyelvet tanulni heti háromszor. Hamar a számra fagy a mosoly, mikor számomra is kiderül, hogy egyáltalán nem tudok franciául, ami eddig evidens volt, de a tudat, hogy egy egész nyelvet nem tudok, mázsás súllyal telepszik rám. A csoporttársaimmal a „macska” és a „kutya” kifejezéseket tanulva vakarjuk a fejünket, miközben a tanár rámutat az egyikre, és mindenféle önbecsülést félredobva nyávogni kezd, a másiknál pedig ugat. Egy kicsit számolgatunk franciául, egy kicsit kérdezősködünk, hogy ki hogy van, egy kicsit válaszolgatunk is. De legalább a lelkiismeretem, hogy teszek valamit az ügy érdekében, valamint anyám hangja egy szólammá alakul át, hogy majd egyszer azért talán megtanulok franciául. Ha Franciaországban nem is, de majd valamikor máskor biztosan.

Gabitól három hónap múlva jön a hívás, hogy találtak nekem fogadó családot Franciaországban.

Elvileg elolvasták a bemutatkozó levelemet, amit írtam magamról, és szimpatikusnak tűntem.

Nem tudom, hogy a szimpatikus jó jelző-e, mivel a bemutatkozó levelemet identitászavarban írtam. Ki vagyok én? Mi vagyok én? Miért akarok egy másik országba költözni és szívatni magam egy olyan nyelv tanulásával, amit még a franciák sem értenek maguk között? Na, velősen és tömören fogalmazd meg, Viktória. Ki vagy te?

A levelet akár Braille-írással is írhattam volna, olyan zavaros lett. A lényeg benne volt; a káosz. De azért alapvető dolgokat leírtam, például, hogy Viki a nevem, tizenhét éves vagyok, vagyis leszek hamarosan, cserediák szeretnék lenni, és tényleg szeretnék máshol élni, mint Magyarország.

Lavalette-éknél három gyerek van, a tizenkét éves Pauline, egy hasonló korú lány, mint én, Clara, és végül Vincent, aki tizennégy éves. A szülők, Thibaut gyógymasszőr, Margaux részmunkaidőben ápolónő, de szeret szobrászkodni is. A leírásukban szerepelt, hogy tudnak angolul és olaszul is egy keveset.

Elvileg csak négy hónapra tudnak vállalni, aztán találni kell a kinti szerveknek egy másik családot. Nekem egyelőre négy hónap is szuper. Végül is több, mint a nulla. Saint-Brieuc-ben élnek, Bretagne-ban egy kisebb városban.

Izgatott lettem a levéltől, egészen addig, amíg meg nem néztem, hol is van ez a Saint-Brieuc a térképen. Naivan azt reméltem, Párizs vagy minimum Cannes mellett, mintha csak ez a két város létezne Franciaországban, de elég hamar rájöttem egy egyszerű Google-kereséssel, hogy több város is létezik Franciaországban. Nos, Saint-Brieuc Bretagne legbaloldalibb részén található (azért írom az égtájakat bal/jobb/fel/le-ként, mert sosem tudom, melyik-melyik) negyvenötezres kisváros, és baromi esős az éghajlat. Tessék, Viktória! Kalandot akartál, most meg is kapod. Gabi csatolt egy kedves fényképet a Lavalette családról, a karácsonyfából ítélve karácsonykor készült. A három kis lurkó mosolyog, kivéve Vincent, aki épp lecsukja a szemét, és tátva van a szája, a két szülő hátul pózol, kicsit bárgyú mosollyal az arcukon. Mit is mondott Gabi, szimpatikus voltam nekik? Hát, Lavalette család, ti is nekem. Három hónap múlva találkozunk Saint-Brieuc-ben, vegyétek ezt fenyegetésnek!

Tartalom

Így kezdődik

Indulás három nap múlva

Indulás két nap múlva

Indulás ½ nap múlva

Indulás

Franciaország 1. nap

Franciaország 2. nap

Franciaország 3. nap

Franciaország 4. nap

Franciaország 5. nap

Franciaország 6. nap

Franciaország 7. nap

Franciaország 8. nap

Franciaország 9. nap

Franciaország 10. nap

Franciaország 11. nap

Franciaország 12. nap

Franciaország 13. nap

Franciaország 14. nap

Franciaország 15. nap

Franciaország 16. nap

Franciaország 17. nap

Franciaország 18. nap

Franciaország 19. nap

Franciaország 20. nap

Franciaország 21. nap

Franciaország 22. nap

Franciaország 25. nap

Franciaország 29. nap

Franciaország 30. nap

Franciaország 31. nap

Franciaország 34. nap

Franciaország 35. nap

Franciaország 36–37. nap

Franciaország 38. nap

Franciaország 45. nap

Franciaország 49. nap

Franciaország 50. nap

Franciaország 53. nap

Franciaország 60. nap

Franciaország 70. nap

Franciaország 71. nap

Franciaország 72. nap

Franciaország 74. nap

Franciaország 75. nap

Franciaország 78. nap

Franciaország 79. nap

Franciaország 80. nap

Franciaország 82. nap

Franciaország 83. nap

Franciaország 84. nap

Franciaország 85. nap

Franciaország 87. nap

Franciaország 90. nap

Franciaország 97. nap

Franciaország 98. nap

Franciaország 101. nap

Franciaország 108. nap

Franciaország 109. nap

Franciaország 110. nap

Franciaország 111. nap

Franciaország 113. nap

Franciaország 120. nap

Franciaország 121. nap

Franciaország 122. nap

Franciaország 123. nap

Franciaország 124. nap

Franciaország 130. nap

Franciaország 140. nap

Franciaország 145. nap

Franciaország 146. nap

Franciaország 170. nap

Franciaország 175. nap

Franciaország 186. nap

Franciaország 195. nap

Franciaország 196. nap

Franciaország 197. nap

Franciaország 199. nap

Franciaország 200. nap

Franciaország 201. nap

Franciaország 202. nap

Franciaország 203. nap

Franciaország 204. nap

Franciaország 207. nap

Franciaország 208. nap

Franciaország 215. nap

Franciaország 217. nap

Franciaország 220. nap

Franciaország 222. nap

Franciaország 223. nap

Franciaország 234. nap

Franciaország 236. nap

Franciaország 245. nap

Franciaország 260. nap

Franciaország 272. nap

Budapest 1. nap

Két hónap múlva

Vizsgák

Köszönet rovat

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0