BORÍTÓ

JONATHAN WILSON MAGYARUL MEGJELENT MŰVEI

Futballforradalmak – A foci története és taktikai fejlődése az angliai kezdetektől a 2014-es brazíliai vb-ig

Kívülállók – A focikapusok története

A Liverpool története 10 meccsben

Az argentin foci – Argentína futballtörténete a kezdetektől Messiig

A Barcelona-örökség, avagy Guardiola, Mourinho és a harc a futball lelkéért

Az eredeti mű címe:

Jonathan Wilson

The Names Heard Long Ago

Blink Publishing, London, 2019

Fordította: Bán Tibor

Szerkesztette: Rácz Attila

Tördelés, tipográfia: Gelányi Mariann

Borítót tervezte: Szabó Vince | Malum Studió

Copyright © Jonathan Wilson, 2019

Térkép © Phoenix Mapping

Hungarian translation © Bán Tibor, 2020

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-054-4

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Anyának

TARTALOM

I. RÉSZ

BEVEZETÉS

A TEMETŐ CSÜCSKÉBEN

ELSŐ FEJEZET

A MANCHESTERI ÍRÓGÉP-KERESKEDŐ

MÁSODIK FEJEZET

A HITTÉRÍTŐ ÉS A KÁVÉHÁZ

HARMADIK FEJEZET

LÁZADÁSBÓL STÍLUS

NEGYEDIK FEJEZET

A BALSZERENCSÉS HŐS

ÖTÖDIK FEJEZET

IRÁNY BÉCS!

HATODIK FEJEZET

A FEKETE KÖNYV

HETEDIK FEJEZET

POTYA ÉS TÁRSAI

NYOLCADIK FEJEZET

ÁT A VIHAROS ÓCEÁNON

KILENCEDIK FEJEZET

A VERHETETLEN ZSIDÓK ÉS A VILÁGVÁLSÁG

TIZEDIK FEJEZET

A SZALÁMITÓL A PACALIG

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A MAGYAROK ÉS A CALCIO

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A NÉMET REFORMÁCIÓ

TIZENHARMADIK FEJEZET

DÉL-AMERIKAI FORRADALMÁROK

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

VIHARFELHŐK

II. RÉSZ

III. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

HOSSZÚ SÖTÉTSÉG

MÁSODIK FEJEZET

MEGBOCSÁTHATATLAN RÖGTÖNZÉS

HARMADIK FEJEZET

A VILÁGPOLGÁR

NEGYEDIK FEJEZET

A SZÁMŰZÖTT

ÖTÖDIK FEJEZET

AZ ARANYCSAPAT SZÜLETÉSE

HATODIK FEJEZET

A LEGMAGASABB SZINT

HETEDIK FEJEZET

A FORRADALOM

NYOLCADIK FEJEZET

AMSZTERDAMI ELÉGIA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPMELLÉKLET

BIBLIOGRÁFIA

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

MEGJEGYZÉS A NEVEKKEL KAPCSOLATBAN

A könyvben említett városok közül több is számos névváltozáson esett át, vagy az egyes nyelveken más-más néven ismert. A legtöbb esetben a település magyar nevét használtam, amennyiben viszont indokolt, a város azon a nyelven használatos nevét illesztettem a szövegbe, amely országban jelenleg található, zárójelben feltüntetve a magyar elnevezést.

A klubok esetében mindig a magyar nyelvben meghonosodott megnevezést használtam.

I. RÉSZ

BEVEZETÉS

A TEMETŐ CSÜCSKÉBEN

Napsütéses októberi reggel a Kozma utcai temetőben, Budapest keleti részén. A levelek sárgák, az ég tiszta. Egy sírgondozó vezet el minket a helyhez, amelyet keresünk, legalább másfél kilométerre az úttól. Ma már senki nem jár a temetőnek ebben az eldugott sarkában. Az utat annyira benőtte a növényzet, hogy szinte nem is látszik. Az ágak meg-megkarcolják az autó oldalát. Megállunk, a sírgondozó pedig tétován a fák közé mutat. Említést tesz egy ösvényről, de a fű térdig ér, és át is kell bújnunk egy leszakadt ág alatt. Csak egy-egy kisebb földhányás vagy egy szögletes kő utal arra, hol is járunk. Végül negyven-ötven méterre az ösvénytől meglátunk egy fejfát, amit annyira benőtt a borostyán, hogy ha nem tudnánk, mit keresünk, azt hihetnénk, hogy egy fatönk. A sírgondozó félresöpri a leveleket. Kiderül, nem ezt a sírt kerestük.

Az irodában érdeklődünk, és egy gyors számítógépes keresés után kapunk egy számot. Ez jelzi a parcellát, majd még két szám mutatja, hányadik sorban hányadik sírhelyet keressük. Bár a kapuhoz közel található, így sem könnyű rálelni, mert nem egyértelmű, hogy melyik sarokból indul a számozás; az erdőben a szám csak hozzávetőleges iránymutatást ad. Megmutatják nekünk a temetői kartont is, egy talán tízszer hét centiméteres, már erősen megbarnult papírt: Hirschl Péter Pál, elhunyt 1940. július 7-én, eltemetve 1940. július 9-én. Úgy tűnik, mintha az elmúlt 78 évben senki sem kereste volna.

Ahogy tovább haladunk, meglátunk egy újabb fejfát, amelyet vastagon beborít a borostyán. A sírgondozó türelmetlenül letépi az indákat. Először a „PÁL” nevet látom meg, aztán a „PÉTER”-t. Ez áll a fejfán:

Petikém

HIRSCHL PÉTER PÁL

ÉLT 14 ÉVET

MEGHALT 1940. JÚLIUS 7-ÉN

Kisfiam, a viszontlátásra!

{1}

HIRSCHL IMRÉNÉ

Sz. BLEIER ERZSÉBET

1896–1971

Nemcsak Hirschl Péter, hanem édesanyja, Erzsébet, Hirschl Imre felesége is itt nyugszik, a szívszorító üzenet pedig Péter tragikusan fiatalon bekövetkezett halála után került a fejfára.

Meglepetésemre gombócot érzek a torkomban. Részben azért, mert a fiúnak ilyen kevés idő jutott e Földön, és mert mindkettejüket láthatóan elfelejtették, de leginkább talán önző módon azt érzem, hogy végre közelebb jutottam ahhoz, hogy megismerjem annak az embernek az életét, akinek több mint egy évtizeden keresztül valósággal a megszállottja voltam. Megerősítést nyer, hogy ki is volt ő, és hogy akit keresek, az valóban létezett – amit néha, amikor úgy tűnt, mintha Hirschl Imre folyton kicsúszna a kezem közül, magam is hajlamos voltam kétségbe vonni. Ezt követően viszont, immár birtokomban a halál és a temetés időpontjával, vissza tudok menni a levéltárba megnézni Péter halotti anyakönyvi kivonatát, amelyből megtudom, hogy a halál oka „tüdőgyulladás és veseelégtelenség”. Nem sok, de a kirakós egy újabb darabja kerül a helyére.

1945-ben egy lepel borult Magyarország fölé, amelyen csak kevesen jutottak át. A magyarok rengeteg hőse veszett végleg a feledés homályába, de egyiküket sem felejtették el annyira – igaz, ezért ő maga is sokat tett –, mint Hirschl Imrét. Fantasztikus edző volt, aki elképesztő sikereket ért el Dél-Amerikában, pedig mielőtt a húszas évei végén elhagyta Magyarországot, egyáltalán nem dolgozott a futball világában. Különleges ember volt, életét mindkét világháború jelentősen befolyásolta; zseni, sármőr és svindler – egyike annak a mintegy tucatnyi edzőnek, akik a két világháború közti Magyarországról indulva hódították meg a világot.

* * *

Hol is kezdődik egy könyv? Sokan kérdezik tőlem, hogy mennyi idő alatt írok meg egy könyvet. Azt válaszolom, egy-másfél, de akár négy évig is tarthat. Jelen kötet esetében a szerződés aláírása után körülbelül két évvel adtam le a kéziratot, de mivel ebben az időszakban írtam A Barcelona-örökséget is, nagyjából 14 hónap telt el a kutatás megkezdése és a leadás között. De valójában a könyv írása már jóval korábban elkezdődött.

Először 2004-ben jártam Budapesten, amikor Behind the Curtain című kötetemhez gyűjtöttem anyagot. Éjszaka érkeztem meg vonattal – azt hiszem, Belgrádból –, és az első néhány órát egy pékségben töltöttem a Keleti pályaudvaron, ahová az előcsarnokban lebzselő drogosok elől menekültem be, és vártam a napfelkeltét. De hamar megszerettem a várost. Volt valami a megkopott pompájában, a kultúrák találkozásában, ami megfogott. Egy korábbi barátnőm egyszer azt mondta, az alapján döntöm el, hogy egy város tetszik-e vagy sem, hogy eszem-e valami finomat ott-tartózkodásom első 24 órájában. Ez a megfigyelés nyilván helytállónak mondható, és Budapest egyértelműen átment a vizsgán: a kávéházak és az éttermek jelentik a város egyik fő vonzerejét.

De a könyv ötlete kicsivel később, 2006 végén született meg, egy Rio de Janeiró-i bárban, amikor a Flamengo történetírója, Roberto Assaf elmesélte, hogyan változtatta meg alapjaiban a brazil labdarúgást 1936-ban egy titokzatos közép-európai férfi érkezése, akit a brazilok csak Dori Kruschnerként ismertek. Alig egy év után kirúgták, de Kruschner újításai vezettek el azokhoz a forradalmi változásokhoz, amelyek révén Brazília meg tudta nyerni az 1958-as világbajnokságot. A gond csak az volt, hogy úgy tűnt, senki nem tudja, ki is volt valójában ez az ember.

A magyar rádiós újságírótól, Laczkó Sándortól hallottam először, hogy Kruschner lehet, hogy valójában Dori Kürschner, egy egykori magyar válogatott labdarúgó, aki játszott a Jimmy Hogan vezette budapesti klubban, az MTK-ban, majd ő lett az angol utóda a kispadon, amikor Hogan az első világháború végén visszatért Nagy-Britanniába. Miután ezt megtudtam, a kirakós több darabja is a helyére került, és kezdett kialakulni a labdarúgás taktikai fejlődését bemutató Futballforradalmak című könyvem első harmada.

De tisztában voltam vele, hogy a puzzle egyik darabja még hiányzik. A logikám szerint kellett lennie egy Kürschnerhez hasonló embernek Argentínában is, ami megmagyarázná, hogy ott miért fejlődött a játék ugyanúgy, mint a braziloknál. Végül megtaláltam őt, egy eleinte Emérico Hirschlként emlegetett férfi személyében, aki az 1930-as években dolgozott előbb a Gimnasia y Esgrima La Plata, majd a River Plate edzőjeként is. Aztán amikor Az argentin foci című könyvemhez végzett kutatómunka során próbáltam több információt szerezni vele kapcsolatban, kiderült számomra, hogy szinte semmi sem igaz, amit Argentínában tudnak róla. A szenvedélyemmé vált, hogy mindent megtudjak Hirschl Imre (ahogy magyarul hívták) életéről, és kiderítsem, mi van a saját maga által elterjesztett mítosz és hazugságok mögött. Még mindig nincs információm arról, mi történt vele 1928-tól 1929 szeptemberéig – amikor São Paulóban bukkant fel, és könyörgött Guttmann Bélának, az akkor éppen Brazíliában túrázó amerikai csapat jól ismert magyar játékosának, hogy adjon neki gyúrói állást –, de élete többi részét többé-kevésbé sikerült feltérképeznem.

Minél mélyebbre ástam Hirschl múltjába, annál egyértelműbbé vált, hogy ő és Kürschner egészen különleges közegből származott. Bátran kijelenthetem, hogy azokat az edzőket és majdani edzőket kivéve, akik a Barcelonánál dolgoztak együtt az 1990-es évek végén, nem volt még egy olyan nagy hatású iskola, mint az, amely Budapesten alakult ki az 1920-as évek végén és az 1930-as évek elején. Részben azért, mert sokan elhagyták az országot – egyesek anyagi okokból, mások pedig zsidó származásuk miatt –, és elképzeléseiket magukkal vitték a világ minden szegletébe. De ezeknek az elképzeléseknek a gyökerei Budapestre nyúlnak vissza.

Ezekben az időkben persze nem a foci volt a legfontosabb. A második világháború, Magyarország szövetsége a náci Németországgal, majd ezt követően a szovjet befolyás alá kerülése minden mást háttérbe szorított. Kürschner és Hirschl elmentek. De nagyon sokan nem. Ez a könyv a fociról szól, de emellett a bátorságról és a tragédiákról, a túlélésről és a halálról, a holokauszt és a szovjet elnyomás borzalmairól, és azokról a szörnyű döntésekről is, amelyeket sokaknak meg kellett hozniuk az 1956-os forradalom alatt és után.

A kutatómunka nem volt egyszerű. Sok idő eltelt, rengeteg irat megsemmisült, a legtöbb ember meghalt. Olyan közösségek tűntek el, amelyek megőrizhették volna az emlékeket. Egyesek, mint például Hirschl, szándékosan tüntették el múltjuk nyomait. A kommunista hatalom nem akart emlékezni arra, ami 1945 előtt történt. Ennek következtében hiába kutattam a világ minden táján, Stockholmtól Buenos Airesig, São Paulótól Budapestig, maradtak fehér foltok, kétséges és egymásnak ellentmondó információk. De így is összeállt bennem egy kép egy elképesztően sokszínű kultúráról, amelynek olyan különleges emberek vitték hírét a világban, akiknek hihetetlen akadályokat kellett leküzdeniük. A magyar labdarúgás története egyszerre szól a tragédiákról és a bátorságról, valamint a világra gyakorolt hatásról. Nem túlzás azt állítani, hogy a modern futball bölcsőjét Budapesten ringatták az első világháború utáni kaotikus fél évtizedben.

ELSŐ FEJEZET

A MANCHESTERI ÍRÓGÉP-KERESKEDŐ

Az aranykor végét könnyű meghatározni. Magyarország 1956. november 4-ig számított futballnagyhatalomnak – ezen a napon gördültek be Budapestre a szovjet tankok, hogy vérbe fojtsák a forradalmat, a következő években rengetegen hagyták el az országot, ezt a veszteséget pedig a magyar labdarúgás máig nem heverte ki. Bár akadtak felvillanások, hosszú időn át tartó sikeres időszakra nem volt példa, különösen olyan sikeresre nem, mint az 1950 májusa és 1954 júniusa közti bő négy esztendő, amikor a magyar válogatott egyetlen vereséget sem szenvedett el, megnyerte az olimpiát, és kétszer is alaposan helybenhagyta Anglia legjobbjait. Több mint hat évtized távlatából úgy tűnik, az Aranycsapat is inkább a magyar futball aranykorának utolsó képviselője volt, mintsem egy olyan válogatott, amely leképezte volna az ország labdarúgásának akkori állapotát. Ebben a mintegy negyed évszázadon át tartó aranykorban az állandó gazdasági és politikai zűrzavar dacára a magyarok tanították meg a világot futballozni.

A kezdet meghatározása már sokkal nehezebb feladat. A kommunista verzió szerint a magyar labdarúgás felemelkedése 1949-ben kezdődött, amikor a sztálinista hatalomátvételt és a Magyar Népköztársaság megalakulását követően a klubokat államosították, és Sebes Gusztávot nevezték ki a válogatott szövetségi kapitányává. És bár az igaz, hogy néhány kedvezményezett klub részben mesterséges megerősítése elősegítette az Aranycsapat létrejöttét, a hosszabb távú következmények már kevésbé voltak pozitívak, a pillanatnyi siker pedig jórészt a magyar futballkultúra fejlettségének volt köszönhető. Csak nemrégiben kezdték kétségbe vonni a hivatalos verziót, és kezdték egyre többen azt gondolni, hogy valójában a szovjet hatalomátvétel és a második világháború előtt kezdődött az az időszak, amikor a magyar futball az európai élvonalba tartozott, képviselői pedig a világ minden tájára eljutottak.

Tehát akkor mikor is kezdődött minden? Talán 1914 őszén, amikor hajnalban kopogtattak a Burnley és a Bolton Wanderers korábbi csatára, Jimmy Hogan bécsi lakásának ajtaján?

Vagy esetleg egy évtizeddel korábban, amikor Spen Whittaker, a Burnley edzője foghegyről válaszolt Hogannek, aki az kérdezte, mit rontott el, amikor magasan a kapu fölé lőtte a labdát. „Csak próbálkozz tovább, fiam! – mondta Whittaker. – Ha tízből egyet berúgsz, már jó vagy.” Az intelligens, analitikus vénával megáldott Hogan, aki folyton arra törekedett, hogy jobb és jobb játékos legyen, nem elégedett meg ezzel a válasszal. Biztos volt benne, hogy a siker nem csak a szerencsén múlik. Kibillent az egyensúlyából? Vagy rosszul tartotta a lábát? Innentől kezdve mindent megtett azért, hogy rájöjjön, milyen a tökéletes technika. Ez a döntése később egy bécsi börtönbe juttatta, szabadulása után viszont a futballal kapcsolatos tudását nemcsak Ausztriában és Magyarországon, hanem Olaszországban, Németországban, Franciaországban, Portugáliában, Jugoszláviában, Svédországban, Argentínában, Uruguayban és Brazíliában is kamatoztatta.

De az is elképzelhető, hogy a magyar labdarúgás aranykorának kezdete még korábbra, 1894-re tehető, amikor egy ambiciózus hivatalnok, bizonyos Edward Shires felmondott munkahelyén, egy manchesteri írógépgyárban{2}, és elindult szerencsét próbálni – majd később jelentősen átformálta azt a klubot, amelynek játékosai minden más egyesület tagjainál több helyre vitték el a magyar foci hírét: az MTK-t. „Angol kereskedőnek hamar szűk lesz a szigetország – írta Shires. – Búcsút vettem Manchestertől, és Bécsben telepedtem le.” A kérdésekre, hogy Hogan hogyan és miért hagyta el a háború alatt Bécset, és tette át székhelyét a jóval békésebb Budapestre, valamint hogy tudásával miért a magyar és nem az osztrák labdarúgást segítette, évekig nem derült ki a valódi válasz. A kulcs nem más volt, mint Shires.

Shires a bécsi brit közösség megbecsült és népszerű tagja volt. Egy tíz vagy talán húsz évvel később készült fényképen elegáns ingben, balra fésült hajjal látható, az arcához képest kifejezetten vékony szája és a kissé felhúzott bal szemöldöke miatt úgy tűnik, mintha kétkedő arcot vágna. Teniszezett, krikettezett, és jó barátságba került Harold William Gandonnel, aki a gázgyárban dolgozott. Miután Gandon 1894-ben, Prágában megnyerte az első osztrák nyílt teniszbajnokságot{3}, a helyi futballklub, a Regatta{4} felkérte, hogy állítson össze egy csapatot, amely képviselheti Bécs városát. Shires lelkesen vállalkozott a feladatra, és az egyik újságban hirdetést adott fel a First Vienna Football Club, vagyis az Első Bécsi Futballklub nevében. Számos jelentkező akadt, de írt neki valaki a Hohe Warte nevű északi elővárosból is, jelezve, hogy az Első Bécsi Futballklub már létezik: a híres bankárdinasztiához{5} tartozó Nathaniel Mayer von Rothschild birtokán dolgozó kertészek alapították meg. Shires összevonta csapatát a Vienna Cricket Clubbal{6}, amelyet két évvel korábban hoztak létre brit bevándorlók, köztük az az Ernest Blyth, aki testvérével, Eddie-vel együtt a Stone & Blyth áruház tulajdonosa volt, 1894 decemberében pedig összecsaptak a Football Clubbal, és 4:0-ra győztek. Később Prágában a Regattát is felülmúlták 2:1 arányban. „Igaz, hogy később Bécsben visszaadták a verést, de arra a mérkőzésre még Berlinből is hozattak két kölcsönjátékost – mondta Shires. – Fő, hogy megvolt a két város között a kapcsolat, ami biztosította a lehetőséget a további fejlődésre.”

Ez a fejlődés pedig igen gyorsnak bizonyult. Klubok sora jött létre nemcsak Bécsben és Prágában, de Budapesten is, ahol Shires 1897-ben járt először, amikor a Cricket Club 2:0-ra legyőzte a BTC-t, vagyis a Budapesti Torna Clubot{7} a Millenárison, amely éveken át a futball első számú otthona volt a városban. Az 1928-as kerékpáros-világbajnokságra felújították, majd egészen 2018-as lebontásáig szinte teljesen változatlan formában üzemelt. Shires tehetségét mutatja, hogy az osztrák válogatott csapatkapitánya volt, 1904-ben mégis Budapestre költözött, mivel „cégemnek kellett valaki, aki a nehéz magyar piacon is üzleteket tudjon kötni”.

Shires az Underwood nevű írógépgyár{8} képviselője volt, de sokkal inkább azáltal vált ismertté, hogy ő honosította meg Ausztriában és Magyarországon az asztaliteniszt, és sportfelszereléseket is behozott a két országba. Ahogy Budapestre érkezett, azonnal keresett egy klubot, ahol futballozhat, és csatlakozott az MTK-hoz. A Magyar Testgyakorlók Körét 1888 novemberében egy budapesti kávéházban alapították arisztokraták, zsidó üzletemberek és a korábbi NTE-ből, vagyis a Nemzeti Torna Egyletből kilépett tagok{9}.

Bár az MTK-ra mindig is zsidó klubként tekintettek, az egyesület első elnöke, Vermes Lajos keresztény volt{10}, és a klub nem kizárólag zsidókat vett fel tagjai közé – ellentétben a Vívó és Atlétikai Clubbal, a VAC-cal, amelyet 1903-ban egy Dömény Lajos nevű joghallgató hozott létre a cionista diákszervezet, a Makkabea sporttagozataként. Akárcsak a jóval híresebb és sikeresebb bécsi Hakoaht, ezt a klubot is a fizikus és író, Max Nordau „izmos zsidóság” eszméje hívta életre, abban a reményben, hogy leszámol a sztereotípiával, amely szerint a zsidók gyenge fizikumú emberek, és népszerűsíti a cionizmust; a VAC alapítói közé tartozott Beregi Ármin, a Magyar Cionista Szövetség elnöke is. Dömény eredetileg a Zsidó Atlétikai Klub nevet szánta az egyesületnek, de ezt az elnevezést nem jegyezték be, mivel az akkori törvények értelmében nem lehetett felekezeti nevet adni egyetlen szervezetnek sem (hasonló okokból utasították vissza a hatóságok a Makabi Brno elnevezést is 1914-ben, és keresztény nevet viselő klubok sem létezhettek). A VAC nevet végül azért választották, mert a kezdőbetűkből egy Dávid-csillagot is lehetett formázni{11}.

A MTK eleinte a vívásra és a tornára koncentrált, de 1901-ben megalakult a labdarúgó-szakosztály is. Két évvel később a csapat benevezett az első osztályú bajnokságba, 1904-ben pedig az egyesület megszerezte első bajnoki címét. Shires a következő idényben, amikor már az üzletember Brüll Alfréd ült az elnöki székben, nyolc mérkőzésen lépett pályára, majd 28 évesen megromlott egészsége miatt visszavonult, és már csak adminisztratív szerepet vállalt a klubnál, emellett pedig játékvezetőként tevékenykedett.

Az MTK a nagykereskedő és sportvezető Fodor Henrik vezetésével az 1907–08-as szezonban ismét bajnok lett, de a következő években képtelen volt lépést tartani a parádézó Ferencvárossal. A 11 évvel az MTK után alapított (bár a klub labdarúgó-szakosztálya néhány hónappal idősebb, mint az MTK-é) Ferencváros halványan magán viselte a német nemzetiség nyomait – a csapat beceneve, a „Fradi” Budapest kilencedik kerületének, a Ferencvárosnak a német nevéből, a Franzstadtból származik. „A »Fradi-szív« képzete és konnotációi – fogalmaz Hadas Miklós szociológus, akinek művét egyáltalán nem fogadják el általánosan – a századelőn nem is oly rejtetten hordozzák magukban az érző, érzékeny, jószívű, szolidáris, lelkes, önmagát már magyarnak érző kispolgár és a hidegen kalkuláló, üzleties szellemű, elidegenedett és idegen gyökerű nagypolgár toposzának oppozícióját.”{12}

Bár a két klubról ez a kép alakult ki, legalábbis a szurkolók többsége szerint ezt képviselték, a gyakorlatban sokkal kisebb volt a megosztottság, a játékosok pedig hasonló környezetből érkeztek. 1900 és 1930 között például a Ferencváros futballistáinak egynegyede zsidó volt, miközben az MTK-nál ez az arány nem sokkal haladta meg az 50 százalékot{13}.

1911-re az MTK már egyre nehezebben viselte a Ferencváros egyeduralmát, ezért Shires radikális lépésre szánta el magát, és két brit légióssal erősítette meg a csapatot. Az angol csatár, Joe Lane 1911-ben amatőrként érkezett a klubhoz, ő szerezte a Hungária körúti stadion nyitómérkőzésének egyetlen gólját{14} a március 31-i találkozón a Ferencváros ellen, majd miután 1913-ban az MTK színeiben remekelt egy külföldi túrán, a Sunderland profi szerződést kötött vele. Még nála is fontosabb volt azonban a skót edző, John Tait Robertson érkezése.

Robertson 1877-ben született Dumbartonben. A kőkemény védő játékosként megfordult a Morton és az Everton csapatában is, egyetlen southamptoni szezonjában megnyerte a Southern League-et, 1899-ben pedig visszatért Skóciába, ahol tagja volt annak a Rangersnek, amely zsinórban háromszor lett bajnok. 1905-ben, miután véget ért 16 mérkőzést számláló válogatott pályafutása, a Chelsea történetének első igazolása lett, hiszen ő volt a klub játékos-edzője az alapítást követő első szezonban.{15} Robertson szerezte a londoni kékek első gólját tétmérkőzésen a Blackpool elleni 1:0-s győzelem alkalmával, a szezon végén pedig a tabella harmadik helyén zárt a csapattal.

A Chelsea a következő idényben esélyesnek számított a feljutásra, de valami félresikerült: Robertson a szezon első 12 találkozója közül csupán hármon lépett pályára, gyakori hiányzásai pedig nem maradtak észrevétlenek. Amikor nem jelent meg a november 6-i elnökségi ülésen, a klub titkára, William Lewis magyarázatot követelt tőle, a vezetők pedig úgy döntöttek, megvonják tőle a csapat összeállításának jogát.{16} Robertson egy héttel később lemondott, a következő hónap elején pedig az elnök, Claude Kirby levelet kapott egy bizonyos H. Raucorntól. „Tisztelt Uram! – állt a papíron. – Bár tudom, hogy Mr. J. T. Robertson már nem a Chelsea FC alkalmazottja, kötelességemnek éreztem tájékoztatni arról, hogy az elmúlt héten csütörtökön, november 29-én este 11 óra után az Ön irodájában járt.”{17} Sosem derült ki, hogy mit csinált ott Robertson, de a következő évben a Glossop csapatánál lett játékos-edző, és ezt a pozíciót két éven át betöltötte. A Manchester Unitednél dolgozott másodedzőként, amikor Shires felvette vele a kapcsolatot. Legnagyobb szakmai sikerének azt tartotta, hogy sikerült meggyőznie Robertsont arról, hogy fogadja el az állást. „Robertson tett Magyarországon legtöbbet a futball fejlesztése terén – mondta Shires. – Robertsontól két év alatt többet tanultak a magyarok, mint amennyit mástól tíz év alatt tanultak volna.”

Fontos tényező volt, hogy Robertson skót. Az első, 1872-es válogatott mérkőzéstől kezdve, amikor a fizikailag gyengébb skótok meglepetésre 0:0-s döntetlent értek el az angolok ellen, elsősorban az okos, koordinált passzjátéknak köszönhetően, az északiak a hagyományos cselezéssel szemben az átadásokra koncentráltak.{18} A taktika sikerét jól mutatta az első évek skót dominanciája Angliával szemben, és a skót játékosok, valamint edzők elképesztő hatása az angol bajnokságra az első időkben.{19} A 20. század elejére általánosan elfogadottá vált a passzjáték, de továbbra is a skótokat tekintették a tanítómestereknek.

Robertsont nem nyűgözte le mindaz, amit Budapesten látott. „A hiba, amit a játékosok elkövetnek […] hogy csak az egyik lábukat használják – mondta. – Szerintem egy játékosnak mindkét lábát használnia kell. A fejjátékuk rendkívül gyenge… A halfok nem működnek együtt a bekkekkel – ha a bekkek elveszítik a labdát, a halfoknak be kell segíteniük nekik. A halfok a csatárokkal sem működnek együtt, és a lövéseik sem jók. Bródy [Sándor, a Ferencvárosból] egyértelműen a legjobb centerhalf, de nem azt jelenti, hogy kiváló játékos – az egész ligában egyetlen igazán jó centerhalfot sem láttam.”{20}

De ahogy Shires remélte, Robertson elkezdte meghonosítani Budapesten a skót passzjátékot. „Robertson munkájának és a Lane által mutatott példának eredményeként létrejött az MTK-stílus, az MTK pedig a Ferencváros egyre erősebb és erősebb ellenfelévé vált” – fogalmazott Shires. Sokak szerint az együttes már Robertson érkezése előtt is passzoló csapatnak tartotta magát, de hiába épített ezekre az alapokra, az 1911–12-es, valamint az 1912–13-as bajnokságot is a Ferencváros nyerte, ötösre nyújtva ezzel győzelmi sorozatát.

Azon a nyáron Robertson hazatért, az okokra pedig Shires csak finoman utalt. „Kár, hogy Robertson nem volt antialkoholista – mondta Shires egy 1933-as interjúban, ami arra is magyarázatul szolgált, ami a Chelsea-nél történt az utolsó hetekben. – Különben talán még most is itt lehetne.” Az általa felépített csapat viszont az 1913–14-es szezonban véget vetett a Ferencváros sikersorozatának, és megnyerte a bajnokságot. A világháború miatt felfüggesztették a küzdelmeket, és csupán három félszezont játszottak le, amelyek közül az utolsót az MTK nyerte, mielőtt az 1916–17-es idénytől kezdve minden visszatért a megszokott kerékvágásba. Az alapokat tehát letették, és az MTK-nál minden adott volt ahhoz, hogy a csapat új magasságokba emelkedjen.

MÁSODIK FEJEZET

A HITTÉRÍTŐ ÉS A KÁVÉHÁZ

Jimmy Hogant az állandó fejlődés iránti vágya nemigen juttatta előbbre. A Burnley után megfordult a Nelson, majd a Fulham, a Swindon és a Bolton csapatában is. Nem volt rossz futballista, de kiemelkedő klasszis sem. Edzőként eleinte úgy tűnt, kíváncsisága és lelkesedése nem lesz a hasznára: ezeket a jellemvonásokat nemigen díjazták az angol futballban a 20. század elején (egyesek szerint azóta sem…). Egy évig holland diákokat tanított Dordrechtben, de amikor visszatért Angliába, hogy ismét csatlakozzon játékosként a Boltonhoz, Hogan nyilván elgondolkodott azon, jól döntött-e egy évtizeddel korábban, amikor apja kívánsága ellenére nem a papi pályát választotta.

Hollandia új utat mutatott számára: a játékosok osztálytermekben tanultak, ismerni akarták a játék elméleti hátterét. 1912-ben újra lehetőséget kapott arra, hogy egy külföldi csapatnál dolgozzon. Miután az osztrák válogatott rendkívül gyengén játszott a magyarok elleni barátságos mérkőzésen, a csapat szövetségi kapitánya és egyben a labdarúgó-szövetség vezetője, Hugo Meisl, aki korábban a Vienna Cricket Club tagja volt, tanácsot kért a Redcarból származó James Howcroft játékvezetőtől, hogyan készítse fel csapatát a lehető legjobban a stockholmi olimpiára. Howcroft pedig Hogant ajánlotta.

Hogan hat hétig dolgozott Bécsben, fejlesztette játékosai technikáját, és igyekezett meggyőzni őket arról, hogy fogyasszanak több zöldséget és gyümölcsöt. Az osztrákok Svédországban 5:1-re megverték a németeket, de utána kikaptak Hollandiától, így az alsó ágra kerültek, ahol Norvégia és Olaszország legyőzése után vereséget szenvedtek a magyar válogatottól. Hogan úgy érezte, a csapat jobban is teljesíthetett volna, de azon a nyáron kezdődött barátsága Meisllel, amely karrierjére és a labdarúgás történetére is jelentős hatást gyakorolt.

A térdsérüléssel bajlódó Hogan tisztában volt vele, hogy játékosként az 1912–13-as szezon az utolsó számára, és újabb edzői munkalehetőségek után nézett külföldön. 1913-ban jelentkezett a német válogatott szövetségi kapitányi posztjára, és egyike volt annak a 21 jelöltnek, akiket egy tanár meghallgatott a liverpooli Adelphi Hotelben. Hogan volt a Német Labdarúgó-szövetség első számú jelöltje, és a szervezet vezetői Meisltől kértek ajánlást. Meisl megijedt attól, hogy barátja az egyik riválisnál kapjon munkát, és felajánlotta Hogannek a lehetőséget, hogy készítse fel az osztrák csapatot az 1916-os olimpiára. Hogan elfogadta a felkérést, a német válogatotthoz pedig a Derby korábbi csatára, Steve Bloomer került, aki minden bizonnyal a legismertebb angol futballistának számított Németországban Stanley Matthews felbukkanásáig.

Hogannel együtt költözött Ausztriába felesége, Evelyn, a Burnley-ben található Dragoon Hotel üzemeltetőjének lánya, valamint két kisgyermekük, Joseph és Mary is. Első edzése csalódást okozott az osztrák játékosoknak, akik nehezen értették őt, és úgy érezték, túlságosan az alapokra koncentrál. De Meislt lenyűgözték a látottak, és hajnalig beszélgetett Hogannel a futballról. Mindketten kedvelték az Európában akkor már három évtizede alapvetésnek számító 2–3–5-ös felállást, de úgy érezték, a futball túl merevvé, a posztok pedig túlságosan kötötté váltak. Hittek benne, hogy a csapatokat bátrabb összjátékra kell ösztönözni, ezt pedig leginkább úgy tehetik meg, ha a labda birtoklására és az egyszerű, okos passzolgatásra törekszenek a cselezés helyett. Hogan mindig is hangsúlyozta a hosszú átadások jelentőségét az ellenfél védelmének megbontásában, feltéve, hogy azok pontosak, és nem csak céltalanul előrevágott labdák. Amíg Meisl romantikus volt, aki nagyra becsülte a szépséget, Hogan alapvetően gyakorlatiasan gondolkodott: ösztönösen vonzódott a skótok passzolási stílusához, nem látványossága miatt kedvelte a labdabirtokláson alapuló futballt, hanem mert úgy gondolta, ezzel lehet a legtöbb mérkőzést megnyerni. „Néha azzal vádolnak, hogy »a rövidpasszos játék szakértője« vagyok – írta Hogan 1954-ben. – Ez egyszerűen nevetséges! Aki látta a magyarok játékát, vagy hogy a hazámhoz közelebbi példát említsek, a nagyszerű Aston Villát, amely 1938-ban feljutott, a kupában pedig elődöntőt játszott, annak el kell ismernie, hogy rövid passzokat, keresztlabdákat, indításokat és hátrapasszokat is alkalmaztunk – és minden mást is, ami hozzájárult ahhoz, hogy a lehető legtöbbet legyen nálunk a labda.”{21}

Hogan tudását hamar elismerték, és már heti két alkalommal dolgozott a válogatott játékosokkal, a többi idejét pedig Ausztria legjobb klubcsapatainál töltötte. Annyira elfoglalt volt, hogy a Vienna FC-nél reggel fél hattól kellett edzést tartania. Nemcsak egy edző volt, aki meccseket akart nyerni, hanem egy guru is, aki átformálta egy egész nemzet futballról alkotott vízióját. „Hatalmas változás volt – mondta. – Az, hogy a sötét, komor, koszos Lancashire-ből a vidám és sokszínű Bécsbe költöztem, olyan volt, mintha a mennyországba kerültem volna.”{22}

Ez az idilli állapot egészen addig tartott, amíg 1914. június 28-án egy elégedetlen boszniai szerb diák, bizonyos Gavrilo Princip Szarajevóban meg nem ölte az osztrák főherceget, Ferenc Ferdinándot. Egy hónappal később Nagy-Britannia már háborúban állt az Osztrák–Magyar Monarchiával.

* * *

Kopp. Kopp. Kopp.

Evelyn Hogan nyitott ajtót. Az osztrák rendőrök félrelökték, berohantak a hálószobába, és kirángatták Jimmyt az ágyból. Bevitték a helyi rendőrőrsre, kihallgatták, majd mint ellenséges idegent átszállították az elisabethpromenade-i börtönbe, ahol, ahogyan később leírta, „rablókkal és gyilkosokkal” együtt tartották fogva.{23}

Néhány nappal később, legalábbis Norman Fox Hogan-életrajza szerint, Evelyn meglátogathatta a férjét. A mindig pedáns férfi, aki soha nem mutatkozott borotválatlan arccal, ezúttal borostás volt, és megrémült, amikor az egyik őr arról beszélt, hogy táborokat építenek, és ahogy azok elkészülnek, őt is átviszik az egyikbe.

„A feleségemet és a gyerekeimet halálra rémítették, és magukra maradtak – nyilatkozta Hogan a háború után a Burnley Expressnek. – Végül kiengedtek a börtönből, de az osztrák szövetség felbontotta a szerződésemet, és ennivalóra sem volt pénzünk. Nélkülözésünk története túlságosan hosszú ahhoz, hogy részletesen elmeséljem. Legyen elég annyi, hogy az amerikai konzul 1915 márciusában Angliába küldte a feleségemet, engem pedig két angol mentett meg, akik azzal váltották meg szabadságukat, hogy ezer fontot adományoztak az Osztrák Vöröskeresztnek.”{24}

Ez a két angol Eddie és Ernest Blyth volt, utóbbi korábban egyike volt a Vienna Cricket Club alapító tagjainak. Hogan hét hónapig alkalmi munkásként dolgozott a Blyth fivérek birtokán, gyermekeiket pedig teniszezni tanította, de rendszeresen jelentkeznie kellett a rendőrőrsön.

Egy évszázad távlatából már nehéz pontosan rekonstruálni a történteket. A Habsburg Birodalom, amely igyekezett tisztességesen lezárni a háborút, minden fogolyról jelentést küldött a Vöröskereszt genfi központjába. Egy részben franciául, részben németül írt dokumentumban Hogant úgy említik, mint egy „33 ans” korú „anglais-t”, akinek a foglalkozása „Fussballtrainer”, és aki Bécsben „confiné”. A dokumentumot kézzel írták, és dátum sajnos nem szerepel rajta. Hogan 1915. október 16-án lett 33 éves, ami akkor válik lényegessé, ha figyelembe vesszük a confiné és az interné kifejezések jelentése közti különbséget. A confiné olyan ellenséges fogolyra utal, aki nem jelent súlyos fenyegetést, és eredetileg az ország egy bizonyos részében kellett tartózkodnia, és rendszeres időközönként jelentkeznie kellett a rendőrségen.{25}

Valószínű, hogy Hogant 1914 végén engedték ki a börtönből, és ekkortól dolgozott a Blyth fivéreknek. A Burnley Expressnek adott interjúban céloz arra, hogy mire várandós felesége 1915 márciusában hazatért, őt már kiengedték a börtönből. A házaspár harmadik gyermeke, George Frank a Lancashire megyei Haslingdenben született nyáron, ami azt jelenti, hogy Hogant legkésőbb 1914 decemberében szabadon kellett engedni.{26}

Egy az osztrák Belügyminisztériumból Alsó-Ausztria kormányzójának küldött, 1914. július 23-i keltezésű levél arra utal, hogy a gyanús külföldiek szabad mozgásának korlátozását és rendőrségi megfigyelés alá helyezését szinte azonnal a hadüzenet 1914. augusztus 18-i kihirdetése után elrendelték, 1914. augusztus 18-án pedig 95 ellenséges idegent vettek őrizetbe Alsó-Ausztriában, majd Karlstein várába szállították őket. Az akkoriban internáltak közt jóval több volt az orosz, mint a francia vagy brit, mert róluk sokkal inkább gondolták azt, hogy kémek, vagy veszélyesnek tartott politikai nézeteket vallanak. Ausztriában csak novemberben adták parancsba a britek összegyűjtését, „akik csupán a luxus miatt laknak és dolgoznak folyamatosan az országunkban”, nem pedig azért, mert „szükséges”.{27} Korábban a németek összegyűjtöttek négyezer brit férfit, válaszul arra, hogy Nagy-Britanniában élő osztrákokat és magyarokat tartóztattak le.

A Burnley Expressnek adott interjúban Hogan azt mondta, „egy ideig még tovább dolgozhatott” a hadüzenet után, ami talán megfelel a novemberi időpontnak, de ha akkor tartóztatták le, valamivel kevesebb ideig volt őrizetben annál a két hónapnál, amit Fox állított a Hogan családtagjaival folytatott beszélgetések alapján. Novemberben viszonylag kevés embert tartóztattak le. 1915 májusában a bécsi amerikai nagykövet, Frederic C. Penfield londoni kollégájának, Walter Hines Page-nek küldött levelében azt írta, hogy a becslések szerint 1286 brit állampolgár közül csupán 75-öt internáltak Ausztriában, Magyarországon pedig az 512 brit közül csupán hármat.{28} Ha így nézzük, Hogan rendkívül balszerencsés volt, hogy egyáltalán letartóztatták – különösen annak fényében, hogy munkájával Ausztria javát szolgálta –, de a kíméletes bánásmód, amiben része volt, megfelelt az általános elvárásoknak. Azt azért nem mondhatjuk, hogy Hogannek könnyű élete lett volna, még azután sem, hogy kiengedték a börtönből. Sok sorstársához hasonlóan hamar nehéz helyzetbe került, mindenféle jövedelem nélkül maradt, nagy szerencséje volt, hogy a Blyth fivérek támogatták.

* * *

Shires szavaival élve Hogan „a fogságból írt nekem, hogy segítsek rajta”.{29} Shires megkereste Brüllt, aki akkor már sportszervezőként nemzetközi elismertségnek örvendett nemcsak a labdarúgás, de az úszás és a birkózás világában is, ő pedig, a Cambridge-ben végzett magyar nemes, Disztray báró segítségével, aki az MTK alelnöke volt, közbenjárt a bécsi hatóságoknál. Az evezősbajnok W. A. Berry{30} szerint Brüll „a világ egyik legjószívűbb embere” volt, aki küldetésének tekintette, hogy segítsen minden bajba került angolnak, de valószínű, hogy fel is ismerte a kínálkozó lehetőséget. Hogan 1916 végén érkezett Magyarországra. Azonnal otthon érezte magát, Budapestet „Európa legszebb városaként” jellemezte.

Az a Budapest, ahová Hogan megérkezett, a háború ellenére is egy nyüzsgő, modern nagyváros volt. Magyarország 1867-ben kiegyezett a Habsburg Birodalommal, Budapest pedig jelenlegi formájában hat évvel később jött létre Pest, Buda és Óbuda egyesülésével, majd megindult a város megújítása, zömmel zsidó tőkéből, ami sokaknak nem tetszett, és igencsak megosztotta a magyar társadalmat.

A részleges függetlenség kivívásával egy időben eltörölték a zsidóság politikai és polgári jogait sárba tipró törvényeket, 1892-ben pedig az Országgyűlés ratifikálta a törvényt, amely a zsidó vallást „bevett vallássá” nyilvánította. 1899-ben mintegy 170 ezer zsidó élt Budapesten, számuk a lakosság mintegy egynegyedét tette ki. Csak Varsóban volt nagyobb a zsidó lakosság száma. Patai Raphael{31} történész és etnográfus szerint az első világháború előtti fél évszázadban ekkor érezték a leginkább otthon magukat a zsidók Magyarországon. Ezt az elfogadást remekül mutatja a 14. századi nemzeti hős, Toldi Miklós 1890-ben elkészült szobra, amelynek egy Müller Dávid nevű zsidó tornász, az MTK egyik alapítója állt modellt az 1880-as évek végén.

Ebben az időszakban a kormány tudatos magyarosításba kezdett, vagyis megpróbálta egységbe forrasztani az etnikailag sokszínű lakosságot: a zsidók mellett Magyarországon jelentős sváb, szlovák, horvát és román kisebbség élt, bár érdemes kiemelni, hogy a magyar identitást sokan az etnikai hovatartozáson felülálló dolognak látták. A törekvés sikere abból is látszott, hogy egyre kevesebben beszéltek németül, és egyre többen magyarul, minden évben több száz zsidó tért át a keresztény hitre, és sokan a vezetéknevüket is megváltoztatták: 1881 és 1919 között 45 ezer magyar módosította nevét valamilyen kevésbé zsidó hangzásúra (természetesen nem önszántukból). 1915-ig minden harmadik zsidó férfi nem zsidó nőt vett feleségül,{32} ami mutatja a társadalom szekuláris mivoltát.{33} Theodor Herzl, a modern politikai cionizmus pesti születésű atyja, annyira kétségbeesetté vált a széles körű asszimiláció láttán, hogy Magyarországot úgy jellemezte, hogy „egy elkorhadt ág a világ zsidóságának fáján”.

De a zsidókhoz, a külföldi tőke megtestesítőihez fűződő igencsak ellentmondásos viszony kifejezésre jutott a kávéházakban is, amelyekről Budapest világszerte híres volt a századforduló környékén. 1900-ban becslések szerint mintegy ötszáz kávéház működött a városban.{34} Egy 1891-es útikönyv szerint: „Budapest a kávéházak városa; a ki a főváros képét festeni akarja, fesse le a kávéházait.”{35}

A kávéházak a modern és európai Budapest szimbólumaivá váltak. Salamon Ödön újságíró egy 1896-os esszéjében olyan külföldiekről ír, akik hiába keresték Magyarország „barbár és keleties vonásait”, csak a legutolsó párizsi divat szerint öltözött nőket és férfiakat találtak.{36}

Ráadásul a kávéházak jóval többet jelentettek a divat iránt fogékony magyarok találkozóhelyénél; különböző társadalmi osztályok képviselői itt vitathatták meg egymással a legfontosabb eseményeket: beszélgethettek politikáról, művészetről, zenéről, irodalomról, pletykákról – és futballról. „Nincs elegáns szalon, melynek levegője hegyek illata és pincérnője egy márkiné, amely fölérne előttem egy pesti nagy kávéházzal – fogalmazott Bródy Sándor újságíró.{37} – Félezer emberrel lenni együtt bizalmasan, mindenféle fajtával, mindenféle osztállyal, aki a legbensőbb ügyeit tárgyalja előttem. Egy írónak a pesti kávéház – mennyország.”{38} Bródy a kávéház közösségi szerepére utal: ami a falak között történt, az szinte minden napilapban és magazinban megjelent, mivel rengeteg író és újságíró töltötte napjait ezekben az épületekben.

Kóbor Tamás író és újságíró szerint ezek a kávéházak „Janus-arcúak” voltak: a megújult Budapest csillogó-villogó utcáiban álltak, mögöttük viszont a munkásosztály ütött-kopott bérházai omladoztak. Kóbornak a kávéházak a menekülést jelentették a nélkülözéssel teli terézvárosi gyermekkorból. 1892–93-ban egész cikksorozatot írt a kávéházakról A Hét című irodalmi folyóiratba. Mint fogalmazott: „A kávéház része a mi énünknek, egy megtestesült formája mindannak, ami bennünk él, amire vágyakozunk. Füstös levegő, álomriasztó hevítő ital, a szerelemnek képmutató incselkedése – az a czigány kicsinyesség mellyel mi ideálokat keresünk – a munkafelosztás, az ideafoszlás diadala: a négy krajczáros litteratura és a tizenhat krajczáros földi üdv.”

Miközben a művészek ünnepelték a kávéházak szabadságát és társadalmi sokszínűségét, akadtak olyan is, akik nem osztoztak ebben a lelkesedésben. A kávéházak hírhedtek voltak arról, hogy ott lehetett kártyázni, dominózni és biliárdozni, sőt a szexuális szabadosság fellegvárának is számítottak. A kávéház ezenkívül, ahogyan azt Mary Gluck történész megfogalmazta, „egyértelműen a zsidókkal azonosított közösségi tér” volt, mint azt többek között Kóbor cikkei vagy Oroszi Antal 1899-ben bemutatott, A kalábriász parti című, zsidó törzsvendégek beszélgetéseire épülő bohózata mutatta. Bár a darabot többnyire zsidó társulatok adták elő, akadtak olyan izraeliták, akik szerint az antiszemitizmust népszerűsítette. Utóbbi egyre komolyabb problémának számított, ahogyan a háború vége felé gyorsan romlott a politikai helyzet.

Ezek a körülmények természetesen a labdarúgásra is hatással voltak – a magyar futball pedig, legalábbis kezdetben, a kávéházakban gyökerezett, ahol parázs viták zajlottak a fociról. A Ferencváros játékosai például a Gebauer kávéházban találkoztak, sőt egy időben a kapufákat is itt tárolták, mi több, egyesek szerint a klub színei is innen származnak. Az FTC alapítóinak egyikét, Gabrovitz Kornélt gyengéd szálak fűzték a Gebauer tulajdonosának lányához, és a nőt kérte meg, hogy válasszon szerelést a csapatnak. A kisasszony a legenda szerint a zöld (amely a kávéház biliárdasztalainak posztójára emlékeztette), valamint kedvenc színe, a lila mellett döntött. Néhány mosást követően azonban a lila fehérré fakult, így lett a csapat színe zöld-fehér.{39}

Maga a hely is rendkívüli fontossággal bírt. Nagy-Britanniában a futballról a kocsmákban beszélgettek a férfiak, a pultnál állva, egy korsó sörrel a kezükben. A kávéházakban viszont a vendégek asztaloknál ültek, így a taktikával kapcsolatos vitákban érveiket demonstrálhatták is egy-egy pohár, kanál vagy cukortartó segítségével. Innen pedig már csak egy lépést kellett megtenni ahhoz, hogy diagramokat rajzoljanak, ami a legtöbb brit szemében hatalmas ostobaságnak számított. Amikor az angol futball legendás alakja, Herbert Chapman taktikai megbeszéléseket kezdett tartani csapatának, a Huddersfield Townnak az 1920-as évek elején, ezt sokan felesleges hóbortnak tartották.

Az is fontos volt, honnan jönnek a viták résztvevői. A labdarúgás a brit egyetemeken alakult ki az 1880-as évekre, a profizmus megjelenését követően azonban elsősorban a munkásosztály sportjává vált. A Duna mentén azonban jóval sokszínűbb volt a kép. A foci főleg a férfiak körében hódított, de a korabeli fotókon rengeteg nő is látható a lelátókon, többnyire elegáns ruhákban és különleges kalapokban. Ahogyan Szegedi Péter szociológus megjegyzi, a jegyárak olyan magasak voltak, hogy az emberek többségének egy-egy mérkőzés megtekintése kiváltságnak számított, ellentétben Nagy-Britanniával, ahol megszokott programmá vált minden második szombaton.

Az értelmiségiek, köztük az írók is elkezdték komolyan venni a futballt, és ugyan semmivel sem értettek jobban a játékhoz, mint bármelyik brit kocsmába járó, egészen máshogyan tudtak beszélni és írni róla, mondandójukat pedig mindenféle diagramokkal és rajzokkal támasztották alá. Ez megkönnyítette a tudás átadását, ami a kevésbé konzervatív gondolkodással együtt – amelyet nem formált az, hogy azon a környéken évtizedeken keresztül csak egyféleképpen játszották a játékot – hozzájárult ahhoz hogy a Duna menti futballban számos forradalmian új elmélet is megjelent.

Persze nem csak a kávéházak voltak hatással a magyar labdarúgásra, sőt valószínűleg nem is azok befolyása volt a leginkább számottevő. Megdöbbentő, mennyire kevés konkrét bizonyíték utal arra, hogy a budapesti kávéházakban valóban kifinomult taktikai viták zajlottak volna, szemben a 240 kilométernyire fekvő Béccsel, ahol az 1920-as évek végére a kávéházi írók nyíltan síkra szálltak bizonyos játékosok behívásáért a válogatott keretbe.{40}

Ezzel együtt, figyelembe véve, mennyire központi témának számított a futball Magyarországon,{41} kizárt, hogy ne lettek volna hosszú viták a kávéházakban a fociról, de ahogy Szegedi Péter tapasztalta, azt nem tudjuk, mennyire esett szó arról, hogyan lehet megnyerni egy-egy mérkőzést.

Szegedi szerint, ahogyan azt Az első aranykor című könyvében is írja, a magyar labdarúgás fejlődésének legfőbb oka az volt, hogy a Budapest gyors terjeszkedése révén kialakult üres telkeken, vagyis a grundokon a gyerekek összegyűltek futballozni. Ezek jelentősége mindennél jobban tetten érhető Molnár Ferenc 1906-ban megjelent A Pál utcai fiúk című regényében, amelyben egy gyerekcsapat mindenáron meg akarja védeni területét a riválisoktól. Bár Molnár néhol túloz, de az tény, hogy voltak grundok, amelyeken olyan magas szinten folyt a játék, hogy a legnagyobb klubok edzői is gyakran megfordultak ott, hogy felfigyeljenek a legtehetségesebb fiatalokra.

A grund tökéletes hely volt a technika fejlesztésére. „A rongylabda ugyanis nem pattant – írja Török Ferenc Mándi Gyuláról, az MTK 32-szeres válogatott hátvédjéről szóló életrajzi könyvében –, éppen ezért úgy kellett vezetni, úgy kellett vele cselezni, úgy kellett meglőni, hogy ne, vagy csak alig érjen a homokos, gyepcsomós, hepehupás talajra, mert máskülönben azonnal elakadt.”{42}

De a grund nemcsak a technikát, hanem a jellemet is formálta. „A Tisza Kálmán téren lejátszott meccsek fantasztikus alapot adtak apámnak és többi társának is a futballhoz – mondta Mándi Attila, Mándi Gyula fia. – Mivel az alkalmi csapatokban csak vészkapus volt, szinte mindenkinek kellett védekeznie és támadnia is. Ez azért is volt jó, mert a téren nem lehetett sztárként viselkedni. Aki megjátszotta magát, azt hamar kiközösítették, vagy móresre tanították.”{43}

Ha megnézzük, hogyan fejlődött a futball Budapesten és nagyjából ugyanekkor Buenos Airesben, a hasonlóság kísérteties. Mindkét város rendkívül gyors átalakuláson ment keresztül, az új városrészek üres telkein – Argentínában potrerosnak hívták őket – kiváló technikai képzettségre lehetett szert tenni, és mindkét helyen jellemző volt a rivalizálás a középosztály (River Plate/MTK) és a munkásosztály (Boca Juniors/Ferencváros) egy-egy csapata között. A legfontosabb különbség a britekhez való viszonyulásban nyilvánult meg: az argentin futball tulajdonképpen azért alakult ki, hogy összemérhessék erejüket a tanítómesterekkel, míg Magyarországon előszeretettel alkalmaztak brit edzőket, akiknek lesték minden szavát.{44}

* * *

Az az MTK, amelyet Hogan átvett, félelmetesen erős csapatnak számított, soraiban a magyar futball történetének három legendás alakjával: Konrád Kálmánnal, Schaffer Alfréddal és Schlosser Imrével. Melléjük hozott Hogan két olyan tinédzsert, akik később szintén klasszissá váltak. Egy napon, miközben a Városligetben sétálgatott, meglátta, hogy Orth György és Braun József „Csibi” passzolgat. „Angolul tanultak, és gyakorlásképpen szívesen szóba elegyedtek velem – mesélte később. – Lecsaptam rájuk, és azt mondtam: »Ők az enyémek, a sajátjaim.«”{45}

Pedig nem voltak azok, legalábbis nem azonnal. Braun népes zsidó családba született a Miskolctól mintegy 40 kilométerre található Putnokon, 1901 februárjában. Apja, Braun Lőrinc (de az is lehet, hogy Lipót) gabonakereskedő volt, a család nem sokkal a kis Józsi születése után Budapestre költözött. Az idősebbik fiút, Gyulát leigazolta a Törekvés, majd 1917-ben a Vasashoz szerződött, öccse pedig a VAC-ban játszott, amikor Hogan felfedezte.

Orth két hónappal fiatalabb volt Braunnál. Apját nem ismerte, anyja, Müller Marika és annak sógornője, Szántai Teréz nevelték fel, miután utóbbi elvált férjétől. Müller Marika, aki mosónőként dolgozott, 40 éves volt fia születésekor, és rendkívül szoros kapcsolat fűzte gyermekéhez. Rendkívül szegények voltak: ha a barátok nem adtak volna saját ebédjükből a fiúnak, Orth egész nap semmit nem evett volna, és iskolába is csak azért tudott járni, mert a szomszédok összedobták a családnak a tankönyvek árát.

Orth tipikus grundfocista volt. Egy SKI nevű csapatban játszott, amelyet az Aradi úton lévő egyik kávéház tulajdonosa, bizonyos Steiner támogatott, a futballisták prémium gyanánt néha kaptak egy-egy kávét és süteményt. „Orth volt a csapat oszlopa – írta Fekete Pál 1962-ben megjelent életrajzi könyvében.{46} – Bámulatos, hogy ez az egyszerű, halk szavú és kemény szóra rögtön visszahúzódó gyerek hogyan alakult át a pályán. Agyonfoltozott ingével együtt levetette magáról minden gátlását, szorongó érzését, amikor a Steiner által adományozott 5-ös meccslabdával elindult a kapu felé. […] megnőtt, kiemelkedett a mezőnyből, a nálánál izmosabb, idősebb és tapasztaltabb társaival szemben is. Igazi tekintélyt vívott ki magának a pályán. Honnan vette Gyuri ilyen fiatal korában a tudást? Erre nehéz a válasz. Talán gyors felfogóképességének, nagy gömbérzékének és a szüntelen gyakorlásnak köszönhette sokoldalúságát ez az iskolában is eszes, tanulékony, szorgalmas gyerek.”

Az SKI nevét Terézvárosi Sport Körre változtatta, és amikor Orth 12 éves volt, a csapat játszott egy mérkőzést egy másik grundcsapat, a Nemzeti Sport Ifjak ellen, a meccs tétje pedig egy igazi bőrlabda volt. A találkozó 3:3-as döntetlennel zárult, de az NSI úgy döntött, a labda Orthot illeti meg, aki három gólt is lőtt. Később számos együttesben megfordult. Játszott egy Sunderland nevű csapatban a legendás Fáskör Grundon, az István út és az Aréna út (a mai Dózsa György út és Ajtósi Dürer sor) sarkán, majd az Erzsébetváros Athletic Clubban (EAK), 1915 nyarán, 14 évesen pedig pályára lépett az MTK ellen.

A pálya szélén ott állt Reiner Sándor, a Vasas edzője, aki híres volt arról, hogy meglátja a tehetséget a grundon labdát kergető srácokban. Az MTK vezetői megkérdezték, kit figyel, de ő nem válaszolt. Néhány perc múlva már mindenki tudta. Brüll Alfréd megkérte a csapat orvosát, derítse ki, hogy hívják a magas, szőke fiút – Orth ekkorra már több mint 180 centiméteresre nőtt –, aki mindenki másnál jobb. Az orvos azt mondta az edzőnek, kérdezze meg Reinert, de amikor megtette, Reiner megrántotta a vállát, mintha még soha életében nem látta volna a fiatal játékost. Aztán amíg az MTK vezetői beültek egy teára a közeli étterembe, Reiner leszerződtette Orthot a Vasashoz.

A család egy egyszobás terézvárosi lakásba költözött. Gondolták, itt legalább van két ágy – a régiben csak egy volt – és egy kanapé is, valamint egy teknő, ahol Orth édesanyja mosott, ami miatt egy életre hajlott maradt a háta. Reiner, hogy segítsen a családnak, néha fizetett az asszonynak, hogy mossa ki a csapat szerelését. Decemberben Orthék bejutottak a háború alatt évente kétszer megrendezett Vaslabda Kupa döntőjébe (ahol, a sorozat nevéhez méltó módon, egy vasból készült labdáért folyt a küzdelem), de ott kiállították, miután a játékvezetőhöz vágta a (bőr)labdát.

Orth nemsokára felkerült a felnőttcsapathoz, de első mérkőzésén, az FVTK ellen, a bíró húsz perc után lezavarta a pályáról; a történet romantikusabb verziója szerint szándékosan állíttatta ki magát, mert nem akarta cserben hagyni ifista csapattársait. Nem sokkal később azonban nemcsak tőlük, hanem a klubtól is elbúcsúzott, mivel az MTK játékosa lett. Ezzel a váltással enyhíteni tudott a család nyomorúságos anyagi helyzetén, hiszen az első világháború legnehezebb napjaiban rendszeresen kaptak lisztet, cukrot és szenet. A klub elnöke, Brüll Alfréd még Orth tanulmányait is fizette, majd állást szerzett neki egy bankban. A legtöbb labdarúgónak ez csak afféle látszatmunkakör lett volna, de Orth igencsak komolyan vette a feladatot: minden reggel pontban nyolc órakor ott volt az asztalánál a levelezési osztályon, és ha a munkaidő lejárta előtt el kellett mennie edzésre, mindig ledolgozta a kiesett időt.

Orth 1917. július 1-jén mutatkozott be az MTK-ban, novemberben pedig, életében először, meghívót kapott a válogatottba is.

Braun két héttel Orth előtt játszotta első mérkőzését a kék-fehéreknél. Villámgyors jobbszélső volt, és remekül fejelt, elképesztő fizikumának köszönhetően 11,8 másodperc alatt futotta a száz métert (akkoriban 10,6 másodperc volt a világcsúcs), távolban pedig 6,06 métert ugrott (a világrekord 7,61 méter volt).{47}

„Mindketten intelligens srácok voltak, középiskolába jártak Budapesten – mondta Hogan. – Mindennap iskola után levittem őket a pályára, és tanítottam nekik a játék művészetét. A magyarok nagyon gyorsan érnek, hamar fel is kerültek az MTK első csapatába.”{48}

Hogan az 1916–17-es és az 1917–18-as szezon végén is bajnoki címre vezette a csapatot, de nem csak a trófeák voltak fontosak. Braun és Orth tipikus képviselői voltak annak a futballkultúrának, amelyben a játékosok tanulni akartak, nem volt bennük semmilyen prekoncepció és kétség azzal kapcsolatban, hogy jó úton járnak – ami az angol futballban ekkor már felütötte fejét –, Hogan pedig nagyon szerette tanítani őket.

A kiváló játékosoknak és a termékeny környezetnek hála Hogan egy egészen új futballkultúrát alakított ki Budapesten, amiből minden idők egyik legkiválóbb válogatottja nőtt ki, az Aranycsapat. Miután 1953-ban a magyar válogatott 6:3-ra legyőzte Angliát a Wembley-ben, Barcs Sándortól, a magyar delegáció vezetőjétől megkérdezték, mitől lett ilyen jó hazája futballja, ő pedig így válaszolt: „A választ harminc évvel ezelőtt kell keresni, amikor Jimmy Hogan megtanított minket arra, hogyan kell játszani.”

De nem csak a magyarok profitáltak mindebből. Azok a játékosok és edzők, akik a húszas-harmincas években nőttek fel Budapesten, majd a politikai és gazdasági válság, a kíváncsiság vagy éppen az antiszemitizmus miatt elhagyták hazájukat, rendkívüli hatással voltak a sportág fejlődésére. Azok az elképzelések, amelyek ma is alapjaiban határozzák meg a futballt, Budapesten alakultak ki az 1920-as években, majd a diaszpóra terjesztette el őket. Akár azzal kezdődött, hogy egy osztrák rendőr kopogott az ajtón, akár azzal, hogy egy játékost zavart, hogy edzőjét nem érdekli, mennyire elszántan akar ő tanulni, vagy azzal, hogy egy manchesteri ifjú felmondott a munkahelyén, mert új kihívásra vágyott, ez a történet minden olyan országra hatással volt, ahol ismerik és szeretik a labdarúgást.

HARMADIK FEJEZET

LÁZADÁSBÓL STÍLUS

Az MTK alapítása óta jellegzetes karakterrel rendelkezik, a csapat játéka legalább annyira volt stílusos, mint amennyire sikeres, a kék-fehérek futballjára még akkor is emlékeztek az emberek, amikor a találkozók eredményeit már régen elfelejtették. Az önkép gyakran önmagát erősíti – ez jellemző ránk, ezért továbbra is hűek maradunk hozzá –, és ahogyan Szegedi Péter megjegyezte, az MTK középosztálybeli gyökerei talán szintén hozzájárultak ahhoz, hogy a csapat játékstílusa mindig inkább a látványra, mint a küzdőszellemre épült.

De ennek voltak praktikusabb okai is. Az MTK először 1903 áprilisában lépett pályára külföldi csapat ellen, amely a Southern League bajnoka, a Southampton volt. Az összecsapás hangulata nem volt éppen ünnepi, hiszen a klub titkára, Fodor Henrik visszaemlékezése szerint a mérkőzést „szakadó záporban, jeges, dermesztően hideg szélben” játszották, és végül 15:0-ra győzött a Southampton. „A vereség hatása azonban termékenyítő a fiatal, tanulni vágyó csapatra nézve, mert e kiváló angol csapattól látja először és tanulja el a rövid, lapos passzjátékot, mely évek múltán oly kiváló teljesítményre képesíti.”{49}

Szintén fontos szerepe volt Pozsonyi Imrének, a hőskor egyik legkiválóbb magyar sportolójának. Játszott a válogatottban 1901-ben a Richmond (4:0-s vereség) és a Surrey Wanderers (5:1-re kaptak ki) elleni mérkőzéseken, majd pályára lépett 1902-ben Bécsben, az osztrákok ellen 5:0-ra elveszített találkozón is, és az MTK középpályássorának oszlopos tagja volt. Pozsonyi 1903-ban, mindössze 23 éves korában felhagyott a labdarúgással, és játékvezetőnek állt, a következő években az ország egyik legelismertebb bírója lett. Később sikeres edzővé vált, 1921-ben lengyel bajnok lett a Cracovia csapatával, az 1924–25-ös szezonban a katalán bajnokságot és a Copa del Reyt is megnyerte a Barcelonával, a Građanski Zagreb kispadján pedig 1926-ban és 1928-ban is szerb–horvát–szlovén bajnoki címet szerzett. Később megfordult a mexikói Real Club España együttesénél, majd New Yorkba költözött, és ott is halt meg 1932-ben.

Pozsonyi Bécsben és Prágában is látta angol csapatok mérkőzéseit, és hamar beleszeretett a britek játékstílusába. Ezt próbálta alkalmazni az MTK-nál is, és a Southamptontól elszenvedett súlyos vereség is azt igazolta, hogy ez a helyes út.

Az MTK a harmadik helyen végzett az 1903-as szezonban, de már ekkor is látszott, hogy a csapat más, sokak szerint jóval kifinomultabb stílusban játszik, mint a többi magyar együttes. „Az MTK sikereit egyedül annak köszönheti, hogy csapata kizárólag az összjátékra helyezett súlyt s állandóan lapos passzokkal dolgozik” – írta Baross Mihály a Nemzeti Sportban publikált, a taktikával foglalkozó cikksorozatában az 1903–1904-es szezon közepén.{50} Külön kiemelte Pozsonyit és Károly Jenőt, aki később a Juventus edzőjeként is dolgozott.

Ez a taktika azt is jelentette, hogy „az MTK a leglassúbb magyar csapat” – mondta, ami szöges ellentétben állt az alig néhány évvel korábbi kaotikus stílussal. „Az az elv, hogy ha nem tudod elvenni a labdát, döntsd föl a játszót, eleinte túl sok hívőre talált – írta Baross. – A nagy súly, ha ráfeküdt egy könnyebb csapatra, azt agyonnyomta, ott megbénított minden kombinációt.”{51} Baross azzal zárta írását, hogy az 1904-es bajnokságot valószínűleg a Ferencváros vagy a BTC nyeri majd. „De a passzjátékot kultiváló csapatok – tette hozzá –, nevezetesen az MFC, az MTK, a 33-asok és a MAC napról napra veszedelmesebb ellenfelei lesznek a régi kipróbált csapatoknak.”{52} Olyannyira igaza lett, hogy az MTK abban az évben bajnok lett! Innentől kezdve egyre többet beszéltek a csapatról. Pánczél Lajos például az Ujság 1931. májusi számában megjelent lírai művében arról írt, hogy elbóbiskolt a Zürichbe tartó vonat étkezőkocsijában, és álmában szerepelt többek között az első világháborút megelőző időszak talán leghíresebb MTK-játékosa, a centerhalf Kürschner Izidor, becenevén Dori. „A régen hallott név – mondta Pánczél – felvillantja az emlékeket a régi nagy MTK-ról: Kertész I.,{53} Révész, Csüdör, Domonkos, Károly, Sebestyén Béla és … Kürschner Dóri. Minél élénkebb az emlékezés, annál határozottan bontakozik ki a magyar futball első nagy centerhalfjának, ahogy a futball krónikásai megállapították: az első gondolkodó futballistának az alakja, aki akkor vonult vissza a futballtól, amikor a tudása teljében volt.”{54} Kürschner 1885 júniusában született, de azt nem tudni, hogy Budapesten vagy

Ausztriában.{55} Hat- és tizenhat éves kora közt az osztrákoknál járt iskolába, majd 1901-ben a családja Budapestre költözött. „Sült német voltam a mikor Pestre kerültem – és azt hittem, hogy sohasem fogok magyarul megtanulni – mondta Kürschner. – De játék közben elkezdtem magyarul beszélni s öntudatlanul, anélkül hogy észrevettem volna, a mit az osztrák iskolában tíz éven át belém sajtoltak, kiölte a magyar csapatokért való drukk és ma magyarabb vagyok lelkemben mint a nyelvben.”{56}

A labdarúgás a kezdetektől jelen volt az életében. „Először megrugtam minden barackmagot, aztán a sapkámat és aztán sok mag és más mindenféle után egy igazi 3-as labdát – emlékezett vissza. – De mennyi-mennyi meg nem evett ozsonnába, apró örömekről való lemondásba került ez az első 3-as labda?

Az első keserű tapasztalatom az volt, hogy néha a folytonos támadás káros és szomorú következményekkel jár. A dolog úgy történt, hogy […] óriási fölényben volt csapatunk, úgy hogy a kapus is valahol – angol módra{57} – a képzeletbeli középvonalon táborozott. Mikor aztán, jó öreg estére, haza akartunk menni, kétségbeesve láttuk, hogy a folytonos támadás közben valaki elvitte az egész kapunkat, aminek egyik legerősebb oszlopa az én szép sárga felöltőm volt! Hanem a sok tönkretett cipőkért kiállott büntetés közben, mégis csak arról álmodoztam, hogy hátha egyszer én is fogok a »milin« játszani…” A „Mili” a Millenáris, a város első számú futballpályája volt, ahol a BTC 1897-ben az első mérkőzését játszotta a Vienna Cricket Club ellen, és ahol a magyar válogatott is megmérkőzött a Richmonddal és a Surrey Wanderersszel.

Kürschner egy kis budapesti csapatban, az Erdőtelki FE-ben kezdett el játszani a Lehel úti pályán. 1903-ban egy nyári délutánon fedezte fel őt Pozsonyi Imre, aki talán már ekkor is a visszavonuláson gondolkodott, és elintézte, hogy Kürschner az MTK-hoz kerüljön, ahol 1903-ban már a tartalékcsapat balszélsőjeként szerepelt. A következő szezonban felkerült az első csapatba, éppen Pozsonyi helyére, a Margitszigeten a MAC (Magyar Atlétikai Club) ellen 2:0-ra megnyert mérkőzésen. „Nagyon fiatal, gyönge testalkatu játékos – írta róla az Ujság –, de máris klasszist árul el.”{58}

Mint az amatőr korszak valamennyi futballistája, ő is kénytelen volt munkát vállalni, ezért 1911-ben MTK-s csapattársával, Kertész Gyulával fotóstúdiót alapított{59} Több fényképük is megjelent a Sportvilág című folyóiratban, de a következő évben a stúdió bezárt, Kürschner pedig sportszerekkel kezdett el kereskedni.{60}

Kürschner két bajnoki címet nyert az MTK-val, majd 1912 szeptemberében, John Tait Robertsonnal együtt elhagyta a klubot. Az Aradi AC-hoz szerződött, amely nem hivatalos profi egyesület volt, és pénzért játszott bemutatómérkőzéseket. Kürschner legalább egy évet töltött a csapatnál, de arról nem sokat tudni, hogy mit csinált a háború alatt. Az biztos, hogy valamikor visszatért Budapestre, és valószínű, hogy együtt dolgozott Hogannel a sztárokkal teletűzdelt csapatnál. A legnagyobb név a középcsatár, Schaffer Alfréd, „a futball királya” volt, akit a BAK-tól igazoltak le 1914-ben. Nem volt gyors, de kiválóan olvasta a játékot, aminek köszönhetően megtehette, hogy ideje jelentős részét nem az edzéseken, hanem kávéházakban, bárokban és éttermekben töltse. Öt év alatt 89 mérkőzést játszott az MTK-ban, és 154 gólt lőtt. „Korábbi csapattársai csak »szobor«-ként emlegetik, akinek harminc méterről is oda lehet passzolni a labdát, mert kitűnt a pályán a többiek közül”{61} – írták róla később.

Schaffer születésének és halálának körülményei egyaránt meglehetősen rejtélyesek. Bár széles körben elterjedt, hogy Pozsonyban született 1893. február 13-án, szülei pedig egészen kiskorában költöztek Budapestre, a Digi Sportnál dolgozó Pataki Gyula kutatása szerint valójában a magyar fővárosban, közelebbről Óbudán látta meg a napvilágot 1893. február 19-én – a bajor fürdőváros, Prien am Chiemsee temetőjében álló sírkövén szintén Budapest szerepel szülővárosaként. Azt tudjuk, hogy Schaffer apja, Károly vaskereskedő volt egy Ruszkabánya nevű faluban, amely ma Délnyugat-Romániában található, és Caraş-Severin névre hallgat. Károly, valamint Schaffer édesanyja, Maria Streitmann is sváb volt, a család otthon németül beszélt. Összesen négy testvére volt, közülük kettő gyermekkorában meghalt.

„Számomra – mondta Bruno Kreisky, aki 1970 és 1983 között Ausztria kancellárja volt, és még az 1920-as években látta játszani a csatárt a Wiener Amateure csapatában – Schaffer példakép volt. Abból, ahogyan megtartotta a labdát, amíg valaki jobb helyzetbe nem került, és ahogy kiszolgálta társait, sokat tanultam. Nem kell mindent egyedül csinálni, ugyanakkora öröm hozzájárulni mások sikeréhez.”{62}

A fényképek tanúsága szerint Schaffer erős testalkatú volt, haja egyszer egyenes, máskor göndör volt, és magabiztos tekintetén kívül nem sok minden utalt erős személyiségére. Schaffer nehéz ember hírében állt, gyorsan dühbe gurult, és nem félt kimondani, amit gondol. Mindenkivel, így önmagával szemben is a maximumot várta el, és kiváló társaságnak számított. Nemcsak remek futballista volt, de fantasztikus szakács is – utóbbit tanúsították azok a válogatott játékosok, akik megkóstolták az 1938-as világbajnokságon, Lille-ben a csapat akkori másodedzője által készített lábszárpörköltet.

„Megnevetteti az embert – írta róla a Nemzeti Sport 1935-ben. – Remek történetmesélő, erős karizmával. Remek a humorérzéke. Humora nem kifinomult és cizellált, de őszinte, nem észből, hanem szívből jön. Amikor szivarozik, mindig elmondja valamelyik kedvenc történetét. Azt állítja, hat héten át megállás nélkül tudná mesélni az anekdotákat… Ennek az embernek kisugárzása van. Nemcsak a lábával teremtette meg, hanem a személyiségével is.”{63}

A népszerű Színházi Élet című újságnak adott interjújából kiderül, milyen volt a karaktere. „A nőket két csoportra osztom. Az elsőbe tartoznak azok, akik elérhetetlenek az én számomra. Ezek nem érdekelnek, mert hiába nem szoktam sóhajtozni. A másodikba tartoznak azok, akik elérhetők számomra, ezekkel foglalkozom. Ebből a csoportból viszont még sohasem akadt egyetlen egy sem, akitől kosarat kaptam volna. Tudniillik, ha csak távoli lehetősége is mutatkozott a kosárnak, az illető hölgyet hirtelen beosztottam az első csoportba.”{64} 1920 novemberében eljegyezte Olga Bernsteint – a nő édesapja müncheni szivargyár-tulajdonos volt –, ám sosem házasodtak össze.

Az interjúban arra is rákérdezett az újságíró, hogy boldog-e az élete. „Ha nem gondolok rá, akkor igen – válaszolta, talán viccből. – De néha, ha nagyon unom magam, eszembe jut, hogy milyen borzasztó az, hogy semmi gondom sincs, mindenem megvan, amire vágyom, elérhetetlen célok többé nincsenek előttem! Ilyenkor nagyon életunt vagyok. Fel is vetődik bennem a gondolat, hogy abbahagyom az egészet, de ilyenkor eszembe jut az édesanyám és kimegyek a tréningre.”

Aztán ott volt Schlosser Imre. Bár magas homlokával és különleges bajuszával nem látszott sportolónak, a magyar labdarúgás történetének legeredményesebb gólszerzője, tizenháromszoros bajnok és hétszeres gólkirály lett. Schlosser is a grundon kezdett focizni, megfordult az Aston Villa (természetesen nem a birminghami) és a Remény nevű csapatokban, majd 1906-ban, tizenhét évesen a Ferencvároshoz igazolt. 129 mérkőzésen elképesztő mennyiségű, 215 gólt szerzett, mielőtt elhagyta a klubot, mert nem kapott tiszteletjegyeket családtagjainak az egyik mérkőzésre. Az emiatt kirobbant vitában az egyik vezető ostobának nevezte, ő pedig úgy döntött, büntetésből az MTK-hoz szerződik. „Titokban sok könnyet hullattam az elhagyott zöld-fehér színekért – vallotta be később Schlosser –, melynek még ma is változatlanul híve vagyok és az is maradok. Könnyen meg lehet ezt érteni, hiszen az igazi klubszellemet ott szívtam magamba és az FTC-ből lendült futballkarrierem a magasba. Mindig igazi örömet éreztem, mikor a zöld-fehér sávos trikót magamon feszülni éreztem.”

Klubváltása akkora botrányt kavart, hogy még a parlamentben is téma volt. Az eset mutatta Schlosser vérmérsékletét, amit már mindenki jól ismert a hírhedt 1913-as Magyar Kupa-döntő óta, amikor ő is tagja volt annak a Ferencvárosnak, amelyben Tóth István és Medgyessy Jenő is szerepelt, a BAK csapatában többek között ott volt Schaffer is. Schlossert feldühítette, hogy megütötte őt az ellenfél egyik futballistája, bizonyos Ludwig,{65} majd hatalmasat rúgott a középpályás Szury Kálmánba, amiért csak jókora szerencsével úszta meg a kiállítást. A Ferencváros 2:1-re győzött, de a lefújást követően Schlosser felesége inzultálta a BAK kapusának, György Ferencnek a menyasszonyát, György pedig ezután bement az öltözőbe Schlosserhez. Schlosser agresszíven reagált, de kapott egy ütést az állára, ezt követően a ferencvárosi játékosok rángatták ki Györgyöt az öltözőből. Akkora botrány lett ebből, hogy a híre Londonig is elért: a Daily Mirror című napilapban megjelent egy karikatúra, amiben a magyar futballisták más sportágakat próbálnak ki: férfiak krokett-, teniszütőkkel és biliárddákókkal püfölik egymást, egy golfozó pedig a labdát próbálja elütni, miközben ellenfele a lábába harap.

Nemcsak a Ferencvárost bőszítette fel, amit Schlosser tett, hanem Schaffert is, mert rá kellett döbbennie, hogy már nem ő az MTK legnagyobb sztárja. Ők ketten ugyan voltak annyira jó viszonyban, hogy tegeződjenek, de amikor Schlosser összefutott Schafferrel a Kristály kávéházban, miután aláírta szerződését az MTK-val, új csapattársa hűvösen, magázódva köszönt neki. Onnantól kezdve meglehetősen fagyos viszonyban voltak egymással.

A pályán viszont remekül megértették egymást, az MTK pedig elképesztő mennyiségben termelte a gólokat. Amikor Schlosser 1922-ben elhagyta az MTK-t a WAC kedvéért, 115 mérkőzés és 135 gól állt a neve mellett a csapatban. A mai napig ő a magyar bajnokság történetének legeredményesebb góllövője, válogatott pályafutása során pedig 68 találkozón 58 alkalommal talált az ellenfelek kapujába. Schlosserrel, Schafferrel és a technikás Konrád Kálmánnal a csatársorban, mögöttük Orthtal és Braunnal az MTK sziporkázott: az 1917–18-es, bajnoki címmel záruló szezonban a kék-fehérek 22 mérkőzésen csupán egyetlen pontot veszítettek, miközben 147 gólt szereztek, és mindössze tízet kaptak.

A háború végén Hogan visszatért Lancashire-be, és állást kapott Liverpoolban, szállítmányozási vezető lett a Walker’s Tobaccónál. Felesége mellett három gyermekét is el kellett tartania, és a családot nem vetette fel a pénz, így azt tanácsolták Hogannek, hogy kérjen támogatást a labdarúgó-szövetségtől, amely létrehozott egy alapítványt a háború alatt nehéz anyagi helyzetbe kerülő szakembereknek.

Ösztönei is azt súgták, ismét külföldön próbáljon szerencsét, de a szövetség válasza győzte meg végképp arról, hogy ismét el kell hagynia Angliát. Azt hitte, kap 200 fontot, és kölcsönkért öt fontot, hogy el tudjon utazni Londonba. A szövetség titkára, Frederick Wall viszont megvetően közölte vele, hogy az alapítvány csak azokat támogatja, akik harcoltak a fronton. Hogan azt válaszolta, hogy őt internálták, és nem volt lehetősége jelentkezni a seregbe. Wall erre adott neki három pár katonai zoknit, és közölte vele, hogy „a fiúk a fronton nagyon örültek ezeknek”. Hogan dühbe gurult, és sosem bocsátott meg a szövetségnek. Néhány héttel később Svájcba utazott, és a berni Young Boys edzője lett.

* * *

Amikor Ferenc Ferdinánd trónörököst 1914-ben meggyilkolták, az Osztrák–Magyar Monarchiában 52 millióan éltek mintegy 650 ezer négyzetkilométernyi területen. Magyarország lakossága 21 millió fő, területe pedig 320 ezer négyzetkilométer volt. A miniszterelnök, gróf Tisza István némi habozás után hadba lépett a központi hatalmak oldalán, miután Németország megígérte neki, hogy semlegesíti a Román Királyságot. Az etnikailag igen sokszínű osztrák