Ruby Saw

Kucing

Ruby Saw – Kucing

© Ruby Saw 2025 © Book Dreams Kiadó 2025

Szerkesztő: Virgács József, Emy Dust

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-311-2

ISBN Mobi: 978-963-586-312-9

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

Ali Christenhusz, 2WEI: We Found Love (ft. Tiffany Aris)

Alice Veryzer & Andrew Gbormittah & Jake Warren: Run While You Can

All The Things She Said (PET3RPUNX Hypertechno Remix)

Andrea: Dzanum

Bebe Rexha: Heart Still Beating (SHEXPIR RMX)

Biz: Petrunko (Bulgarian Trap)

Krajno: Ederlezi

Lady Gaga: Disease

Mos Elian: Psychopathy

Sickotoy x Eva Timush: Too Deep

Tami Aulia: Rahasia Hati

Tami Aulia: Ego

Tami Aulia: Tak Akan Ada Cinta Yang Lain

Vini Vici & Astrix: Adhana

A kedvesemnek…

Különbözőek vagyunk, különböző kultúrával, mégis összehozott minket a fájdalom. Örömöt kovácsoltunk belőle, hitet és együtt haladunk az úton tovább...

Különböző világokból származunk, különböző kultúrákban nőttünk fel. De a sebek összehoztak minket. A fájdalomból reményt kovácsoltunk, hitet növesztettünk – és most együtt járunk azon az úton, amelyre rendeltettünk.

Untuk kekasihku…

Kita berasal dari dunia yang berbeda, dibesarkan dalam budaya yang tak sama. Namun luka mempertemukan kita. Dari perih itu, kita menempa harapan, menumbuhkan keyakinan — dan kini kita melangkah bersama di jalan yang ditakdirkan untuk kita.

Adelina - Előszó

A legtöbben egy tengerparti utazással, frissítő koktélokkal vagy életmódváltással próbálnak új életet kezdeni. Én egy részeg pókerezéssel tettem.

Nem túl büszkén, de őszintén mondhatom: Szófia egyik legrémesebb kocsmájának pultja mellett hagytam a méltóságom maradékát. Az az este, amikor a hajamba ivódott sörszag és a lemondás volt rajtam, örökre beleégett az emlékezetembe. A férfi, akiért feladtam az önbecsülésemet, a jövőmet és az álmaimat, épp előttem kavart a barátnőmmel, majd vigyorogva küldött haza. Emlékszem, még az ajtót is becsukta utánam. Egy kilincskattanással zárt ki a közös világunkból. Ennyi volt, vége.

Vajon igaz volt valaha?

Aztán ott találtam magam egy szűk kocsmapult mellett, csak néztem a poharam alját, és úgy éreztem, nincs már semmi bennem, ami élni akar.

De a vég helyett valami más jött.

Nyertem. Egy lepukkant, vodkaáztatta pókerversenyen, ahová a legtöbben nem álmokat vittek, hanem mosott pénzt. A tét egy üzlethelyiség volt Indonéziában. Surabaya. Egy város, amit a térképen is alig találtam meg... Eleinte azt hittem, csak egy újabb hazug vicc az élettől, de nem. A nyeremény valódi volt, és hirtelen úgy éreztem, ha már nincs mit veszítenem, akkor végre azt tehetem, amit csak akarok.

Elég gyorsan jött a láncreakció: Valami mindig kinyílik, ha már semmid sincs, amit becsukhatsz magad mögött. Talán nekem ezen az ajtón kellett besétálnom, mert a másik mögött már rég nem várt semmi, csupán vak voltam, nem vettem észre.

Így történt, hogy a harmincas éveim közepén, megalázottan, kiégve és teljesen egyedül, eladtam mindent, ami a múltamhoz kötött, és felszálltam egy repülőre.

Az első napok Surabayán olyanok voltak, mint a gyász utáni reggelek. Minden új volt, minden zavaróan színes fekete lelkemnek, és semmi sem adott értelmet a napjaimnak. A helyiek mosolyogtak, integettek, de a kezdeti kedvességük elpárolgott, amint megtudták, hogy egyedülálló európai nőként kocsmát akarok nyitni náluk.

Aztán bejött ő.

Nem ismerem a pontos pillanatot, mikor a félelem és az újrakezdés bénultsága átfordult valami másba, de Kai megjelenése olyan volt, mint az eső utáni szél – hirtelen, friss, és mindent megmozdított bennem, amit már halottnak hittem. Veszélyes, mert mozgásba hoz mindent, amit már rég eltemettél.

Kai...

A neve elég volt ahhoz, hogy bárhol megnyíljanak az ajtók előtte. Mégis, esténként ott ült a kocsmámban, némán, szinte észrevétlenül. Amikor mások már rég hátat fordítottak.

De ne szaladjunk ennyire előre.

Azt hittem, csak egy kocsmának adok nevet egy idegen országban, idegen nyelven. Akkor még nem sejtettem, hogy ez lesz a szabadságom kezdete. Vagy a következő káoszé.

Adelina

Az ajtóra ragasztott fólia recsegett, ahogy az utolsó levegőbuborék is kiszökött alóla. Mondjuk, levehettem volna már rég... Hátrébb léptem a szememet forgatva, megigazítottam a hajam – teljesen feleslegesen, mert izzadt voltam, kimerült, és minden tagom fájt.

Kucing.

A név, amit úgy választottam, mint egy talizmánt. A jelentése macska. Újjá kellett születnem, és ha már nem kaptam kilenc életet, legalább legyen egy, ami valóban az enyém. A név különös módon működött: a helyiek mosolyogtak rajta, volt, aki kuncogott, és volt, aki csak annyit mondott: "Bátor vagy." Nem tudtam eldönteni, hogy ez dicséret vagy figyelmeztetés.

A nyitás napján mindent magam csináltam. Nem volt személyzetem, csak egy helyi fiú, Rahmat, aki annyira fiatal volt, hogy a pult mögé csak úgy engedtem be, ha megesküdött: egy kortyot sem iszik. Persze vigyorgott. A kávét inkább elmosogatta, mint elkészítette, de segített, és egy másik világban ez többet ért, mint bármilyen szakmai tapasztalat.

Az első vendégek kíváncsiságból jöttek. Turisták, néhány külföldön tanuló diák, pár bátor helyi. Volt, aki csak benézett, mások leültek egy italra, és nem kérdeztek. Tetszett ez a szolid érdeklődés. Kivéve, amikor a helyi rádió egyik riportere felismert, és a telefonja kameráját az arcom elé emelte. „Ön egyedül csinálja ezt? Egy külföldi nő?”

– Igen – feleltem mosolyogva. – Mert már nincs kivel.

Természetesen nem értette, és ez így volt jól. Szerencsére a legtöbben tudtak nagyjából angolul, mivel sok volt a turista, tekintve, hogy Surabaya kellemes turisztikai célpont a kontinensen. A lényeg, hogy megértettük egymást, de közben én is igyekeztem elsajátítani a nyelvet.

Az este felénél jártunk, amikor ő először belépett.

Magas volt, de mégsem hivalkodó, rövid, sötétbarna haja művészi pontossággal volt beállítva, oldalra fésülte. Enyhe borostát viselt, mandulavágású, sötétbarna – már-már fekete – szemei fürkészve járták be a helyiséget. Mozdulatai nesztelenek voltak, mégis céltudatosak; nem áradt belőle gőg, csak egyfajta kíváncsiság – vagy talán puszta unalom. Vagy valami más, amit még nem tudtam kiolvasni belőle.

Leült a bárpulthoz, nem rendelt semmit, csak rám nézett. És abban a pillanatban történt valami.

Nem szikra volt, nem vihar, nem is rózsaszín köd, hanem egy ismerős fájdalom. Mint amikor hirtelen eszedbe jut valaki, akit próbálsz elfelejteni… csak sosem ismerted.

A gyomrom összeugrott, de a kezeim tovább dolgoztak. Két perc múlva egy pohár jeges lime szódát tettem elé.

– Ez a ház ajándéka – mondtam. A hangom túlságosan is nyugodt volt ahhoz képest, hogy a lelkem belül ordított.

Elmosolyodott. Olyan mosolya volt, amit nem az ajkakon látni, hanem a szem mélyén. Lassan kibomló, mély és veszélyes.

– Elég merész dolog ide költözni egyedül. Pont ide – szólalt meg, tiszta, lassú angolsággal, enyhe akcentussal. A hangja nyugodt volt, mély, mégis érezni lehetett benne valami visszafojtott türelmetlenséget.

– Ha már egyszer szerencsém volt, miért ne használtam volna ki?

– Tudod, hogy hol vagy? – kérdezte finoman, és kortyolt az italából.

– Surabayában, Indonézia keleti partján. Egy olyan helyen, ahol még a kóbor kutyák is tudják, kié a járda.

Nevetett. Száraz volt, de őszinte, aztán bólintott.

– Tetszik a neve.

– Azt mondják, a macskák mindig talpra esnek.

– De nem mindig élik túl – tette hozzá. A tekintete egy pillanatra megtört, majd újra összerendeződött. Valamit tudott, valami olyat, amit én még nem.

– Adelina – mutatkoztam be halkan, bár gőzöm sincs, mi vitt rá erre.

– Kai. Örvendek – viszonozta biccentve.

És akkor még fogalmam sem volt róla, hogy nemcsak tetszem neki, nemcsak vonzódik hozzám, hanem kapcsolódunk. Valami sokkal mélyebb szinten, mint amit addig el tudtam volna hinni, hogy létezik.

A szemem sarkából figyeltem a bárpult mögül. A poharakat törölgettem, rendbe raktam a szalvétákat, újratöltöttem a citromkarikákat. Minden mozdulat mechanikus volt, de egy pillanatra sem vesztettem őt szem elől.

Kai nem sietett. Nem úgy tűnt, mint aki bárhová is tartana. Ott ült, néha megforgatta a poharát, lassan kortyolt belőle. Semmi feltűnés, semmi hivalkodás. De a jelenléte elnehezítette a levegőt, mintha minden zaj halkan visszhangzott volna körülötte.

Éreztem, ahogy az emberek is észreveszik. Nem szóltak hozzá, de kerülték a tekintetét. Volt benne valami, amit ebben a világban jól ismernek: tekintély, amit nem a hangereje, hanem a csendje vívott ki.

– Szóval... – szólaltam meg végül, ahogy közelebb húzódtam a pult másik oldalán. – Te nem turista vagy, igaz?

Oldalra biccentette a fejét, mintha egy pillanatra megpróbálná eldönteni, mennyit mondhat, vagy talán csak megfigyelt.
– Itt születtem. A családom Surabayában él. A legtöbben még mindig azt hiszik, ez kötelez valamire.

– Például arra, hogy véleményed legyen arról, ki nyit kocsmát a városban? – mosolyodtam el.

A szeme megvillant, egy halvány, szinte észrevehetetlen félmosoly kúszott a szája szélére.

– Én nem ítélkezem. Az már így is elég népszerű elfoglaltság itt. – Felém nézett. – Épp ezért gondoltam, megnézem magamnak, ki vagy te. A „nyugati nő, aki berúgta az ajtót.”

Elnevettem magam. Nem kuncogás volt, hanem fáradt, rekedtes nevetés, amit akkor hallat az ember, ha túl sokáig cipel valamit, amit már rég le kellett volna tennie.

– Több ajtó csukódott be, mint amennyit érdemes lenne számolni – legyintettem.

– Nem véletlenül vagy itt – mondta, olyan halkan, hogy alig hallottam. Mintha ezt csak magának jegyezte volna meg.

A mosolyom lassan lehervadt. Nem nagyon tudtam mit mondani rá, annyira közel járt. Túl valós.

Csend telepedett ránk. Nem a feszélyezett fajta, hanem az, amit nem kell kitölteni. Kai hátradőlt, a keze a pohár körül pihent, ujjai laza ritmust doboltak a pulton. Az este lassan belemosódott a piros neonfényekbe, a vendégek el-elmaradoztak. Egyikük felém intett távozáskor, én pedig visszaintegettem. A világ kicsit elhallgatott körülöttünk.

– Te mindig ilyen... – kerestem a megfelelő szót – ...komoly vagy?

Ezúttal tényleg elmosolyodott. Nem szélesen, nem szemtelenül, csak éppen annyira, hogy megéreztem benne azt az arcot, amit valószínűleg évek óta elrejt.

– Egy idő után rákényszerül az ember, hogy fegyelmezett legyen. Főleg, ha nem ő maga írja az életének szabályait – felelt apró sóhaj kíséretében.

Nem kérdeztem tovább. Nem akartam, hogy azt érezze, turkálni akarok az életében. Én sem szerettem, ha velem próbálkoztak. És most, hogy így rám nézett... túlságosan is könnyű lett volna belegabalyodni abba, amit a szeme mondott. Még mindig bennem volt a régi történet, a hazugság, a kihűlt lakás, az ismeretlen női parfüm illata a törölközőimen. Még mindig nem tudtam teljesen lélegezni.

Kiitta az utolsó csepp szódát, és lassan felállt. Egyetlen mozdulattal vette fel lenge kabátját a széktámláról, majd a pulton hagyott egy bankjegyet. Nem kellett volna fizetnie.

– Köszönöm a szódát – mondta.

– Nem volt benne semmi különös – rántottam meg a vállam.

– Néha pont az a különleges, ami egyszerű.

Ahogy elindult kifelé, még egyszer visszanézett. Csak egy másodperc volt, de pont elég. Majd kilépett az ajtón, és magával vitte azt az érzést, ami egész este körülöttünk lebegett.

Nem maradt más, csak a fények, a szótlanság, és a szívverésem, ami túlságosan is hangos volt egy kiürült helyiségben.

Kai

A levegő nehéz volt Surabaya sötét utcáin, mint amikor az eső csak ígéret, de mégsem esik le. A hőmérséklet nem csökkent, csak megült a város felett, mint valami fojtogató lappangás, amit a járdáról felszálló por, a frissen sütött szatay illata, és az elhaladó motorok füstje tett még sűrűbbé.

Zsebre dugott kézzel léptem a sötétedésbe. Nem siettem, egyik lépés a másik után, lassan, hangtalanul, mintha az egész életem egy hosszú séta lenne, ahol azt figyelem, hová ne lépjek.

A város este teljesen más arcát mutatja. A napközbeni zsivaj, a gyümölcsárusok kiabálása, a dudák összevissza zaja ilyenkor elhalkul, csak a neonfények zúgása marad. Az árnyékok hosszúra nyúlnak, a sikátorok mélyebbek, és az ember egy pillanatra elhiheti, hogy egy másik emberré válhat, ha elég mély az árnyék. Hogy levetheti magáról mindazt, amit ráerőltettek.

De én mindig tudtam, hogy ez hazugság.

A családi név...

Suwono. Ez nem csupán egy név, hanem örökség, súly, kötelesség, egy lánc, ami már-már a torkomra tekeredett. Valami, amiből nem lehet csak úgy kisétálni, még ha az ember látszólag épp azt teszi.

Az apám mindig azt vallotta, a szabadság illúzió, hogy az ember addig szabad, amíg a nevét nem ismeri meg senki. De amint valaki jelentőséggel bír, onnantól kötelezettségei vannak. És ha a Suwono nevet viseled, akkor nem a magad ura vagy – hanem a család szolgája.

A gyerekkorom ennek a rendnek a jegyében telt. Reggel hatkor ébresztő, iskolai kitűnőség, délután különórák, szombaton angol nyelvóra, vasárnap etikett és protokoll. Nem voltak játszóterek, nem voltak szertelen barátságok, csak elvárások, folyamatos mérce, és az örökös mondat: „A neved kötelez.”

És mégis, a legjobban nem is magam miatt fájt ez a teher, hanem a húgom miatt.

Mayra mindig kifinomultabb volt nálam. Túl érzékeny, túl halk, túl törékeny ehhez a világhoz, mégis belekényszerítették ugyanabba a díszes dobozba, amibe engem is. Viszont míg én megtanultam elviselni, ő belesápadt.

Tizenhat éves volt, amikor először láttam sírni úgy, hogy nem tudta abbahagyni. Csak ült a zongora előtt, a keze a billentyűk felett lebegett, de egy hang sem jött ki belőle. Amikor ránéztem, az arca teljesen kifejezéstelen volt, üresebb, mint bármikor. Anyám csak annyit mondott: „Ez is az ár, amit fizetni kell a kiválóságért.”

Aznap valami bennem is eltört. Mayra tizenkét évvel fiatalabb nálam, késői gyerek, akit próbáltam óvni, nagytestvér lévén, illetve szigorú szüleink miatt.

A családom szerint az ember értéke az elvárásokhoz való alkalmazkodásban mérhető. Ha kilógsz, szégyent hozol rájuk. Ha túl sokat kérdezel, megalázod őket. Ha mást akarsz... nos, az nem opció. Ezért sem tűnt sokáig abszurdnak számomra az elrendezett házasság gondolata. Természetesnek tűnt, része volt annak a játéknak, amit játszanunk kellett.

Csak hát... Eljön a pillanat, amikor már nem tudod becsukni a szemed, összeszorítani a fogad, és azt tenni, amit elvárnak tőled. Amikor egy arc, egy hang, egy mozdulat képes kizökkenteni abból a körforgásból, amibe beleszülettél.

Ahogy a Kucing nevű kocsma távolodott mögöttem, a gondolataim is valaki más körül kezdtek keringeni. A titokzatos és hírhedt Adelina. A nő, akinek a tekintete olyan, mint egy penge. Nem azért, mert bántani akart – hanem mert minden réteget lehasított rólam, amivel eddig eltakartam a valódi énem. Kemény volt, jéghideg és mégis remegett belülről, láttam rajta. Az arca rezzenéstelen, a hangja erős, de a szemei... beszéltek.

Nem tudtam róla sokat. Egy nevet, egy történetet, amit a város suttogott, hogy egyedül érkezett, nyert egy kocsmát egy szerencsejátékon, talán menekül valami gonosz elől, vagy talán összetört. De valami azt súgta, hogy nem csak talán.

És mégis ott állt szilajul, noha fáradtan. Egyedül egy idegen országban, idegen nyelvű emberek között, és felvette a harcot. Nem hősként, nem is mártírként, hanem emberként.

Az ilyen emberekre figyelni kell, és az ilyen emberekhez veszélyes kötődni, mert ha ő elindul lefelé... te is mész vele. És ha te épp felfelé tartasz – ő akkor is veled halad. Ezért nem engedhettem meg magamnak, nem ismerhettem meg jobban.

Nem szabadott volna!

És mégis... ahogy befordultam a sarkon, és a villanyvezetékek fölött megcsillant egy késő esti neonfény, azon kaptam magam, hogy mosolygok. Mert a szódavíz kesernyés íze még mindig ott volt a számban, és benne volt ő is. Megkerülhetetlenül.

***

A kapu kinyílt, jelezve, hogy az elsőszülött fiú hazaért. Egy másodperc múlva kigyulladtak a veranda meleg, sárga fényei, és a széles kőlépcső tetején megjelent egy alak. Karcsú, mozdulatai gyorsak, kecsesek, és ahogy a selyem otthonka libbent mögötte, egy pillanatra olyan volt, mintha nem telt volna el húsz év.

– Kai! – csattant fel az anyám. – Várj, jövök, fiam!

Megálltam az udvar közepén. A kőburkolat forrósága lassan szivárgott át a cipőtalpamon, de hirtelen ölelése, ahogy magához húzott, minden más érzést elsöpört. Csupán illúzió volt...

– Hazaértél – mondta úgy, mintha hetek óta távol lettem volna, nem csak néhány órát kószáltam volna a városban. – Olyan jó, hogy itthon vagy, kisfiam! Minden olyan gyorsan történik!

– Micsoda? – kérdeztem, már előre sejtve, hogy nem fog tetszeni a válasz.

Anyám arca ragyogott, izgalom vibrált benne, ami csak ritkán tört felszínre – általában akkor, ha épp adománygyűjtést zárt vagy villoghatott egy rendezvényen az "örök támogató, Suwono asszony".

– Itt voltak – mondta, mintha ez mindent megmagyarázna. – A Gunawan család. Az édesanya, az apuka, és a lányuk is! Tudod, hogy mennek ezek a dolgok... spontán, de annál szebb gesztus. Vacsoráztunk, képzeld, hoztak batikot, és egy egész doboz kézműves virágteát Baliról. Micsoda elegancia! És a lány... ó, Kai, annyira szelíd, intelligens... olyan, akit nem lehet nem megszeretni. Hozzád való, teljesen! – csapta össze a tenyerét széles mosoly kíséretében.

Összeráncoltam a homlokomat, nem szóltam azonnal. A nyitva maradt bejárati ajtóra néztem, a belső térből kiszűrődő fény tükörként csillogott a gránit padlón. Az éjjeli szellő gyenge illatot hozott magával: valami jázminfélét, amit anyám mindig a nappaliba tett, ha vendégek jöttek.

– Szóval – kezdtem lassan. – Megszerveztél egy találkozót anélkül, hogy megkérdeztél volna?

– Fiam – emelte rám a tekintetét, és egy pillanat alatt hűlt meg a hangja. – Ezt nem “szervezésnek” hívják, ez hagyomány, a mi kultúránk. És te is tudod, hogy ez volt a megállapodás. Elmúltál harmincöt, komolyan el kell kezdened gondolkozni a jövődön. Nem lehet örökké halogatni az életet – dobta fel a kezét.

– De lehet – feleltem nyersen. – Egészen pontosan: lehet. És ha tehetem, halogatni is fogom, mert nem vagyok kész. És nem akarok kényszerből házasodni. Ráadásul nem én ragaszkodtam ahhoz, hogy itt maradjak. Költözni akartam, nem is egyszer, emlékszel?

Anyám ajka megfeszült. Egy pillanatra úgy nézett rám, mintha nem is a fia lennék, hanem valaki, aki megsértette a házirendet.

– A Gunawan család nem közönséges, és nem azért voltak itt, hogy vacsorázzanak egy jót. Ez egyfajta tiszteletadás, egy gesztus, lehetőség számodra.

– Egy alku – vágtam közbe. – Egy üzlet. Mert erről szól az egész, nem igaz? – emeltem meg a szemöldököm. – Hogy eladjanak, mint egy politikai adut?

A tekintete kemény lett. A látszólagos melegség, ami az imént még ott csillogott a szemében, most egy pillanat alatt kihunyt. Ismertem ezt a pillantást, ez volt az, amit mindig akkor kaptam, amikor másként gondolkodtam. Amikor mást akartam, mint amit rám akartak kényszeríteni.

– Kai... – sóhajtott végül fáradtan. – Annyi mindent adtunk neked. Lehetőséget, kényelmet. Elismerted, elfogadtad. Most jött el az idő, hogy visszaadj valamit. A családunk jövője tőled is függ. Az emberek figyelnek ránk, és nem akarom, hogy azt mondják: a Suwono fiúnak nincs tartása.

– Nekem van tartásom – néztem rá bosszúsan. – Pont ezért nem nősülök pénzért.

Csend lett. A bejáratnál ekkor feltűnt egy másik alak, Mayra. A húgom szótlanul állt az ajtóban, a fején kendő, a haja félig kilógott alóla. Az arca sápadt volt, de a szeme élesen figyelt.

– Megint vitatkoztok? – kérdezte szomorúan.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Csak emlékeztetjük egymást arra, hogy nem ugyanabban a világban élünk.

Mayra elmosolyodott. Csak úgy, mint aki már rég elfogadta, hogy a dolgok nem változnak.

– A Gunawan lány rendes – szólt a húgom. – De nem érdeklődött egyszer sem utánad úgy, mint, aki igazán akar valakit – mondta ki őszintén.

Felpillantottam rá, a testvérem szeme komoly volt.

– Te tudod, milyen az – tettem hozzá.

– Nem – rázta meg lassan a fejét. – Csak reméltem, hogy te majd egyszer megtudod.

Nem válaszoltam, elfordultam tőlük, és bementem. A nappaliban még ott volt a vendégek után maradt virágillat, a teáscsészék, a félbehagyott beszélgetés nyomai, de már nem érdekelt. Felsétáltam a lépcsőn, becsuktam magam mögött az ajtót.

És akkor villant be... ő. Az arca.

A titokzatos Adelina.

Nem azért, mert tökéletes volt. Nem is azért, mert bármiféle kapcsolat volt köztünk. Hanem mert... ott volt valami, amit nem lehetett tagadni. Éreztem: ez a nő a szabadság, amit sosem kértem. És valahol mélyen, akárhogy is tagadtam, akármit is mondtam az anyámnak, egyetlen dologhoz még mindig túlságosan is kötődtem: A szabadsághoz.

Volt bennem valami, ami ígéretként szunnyadt. De nem az apámé, nem is az anyámé. Az enyém.

Adelina

A klíma kattanása ébresztett. Olyan finoman szólt, hogy ha nem töltöttem volna az utóbbi hónapokat csendben, valószínűleg fel sem figyelek rá. Most viszont úgy hatott, mint egy éles pofon a zajtalanságnak.

Kinyitottam a szemem, a mennyezet krémfehérje vakító volt a reggeli fénytől, ami az árnyékolt ablak résein át szűrődött be, és egészen a lábfejemig nyúlt az ágyon.

Könnyű takaró volt rajtam, a szoba pedig túlságosan rendezett ahhoz, hogy életszagúnak lehessen nevezni. Mint minden, amit az ember nem épített, hanem csak "berendezett". Kicsit sem volt benne múlt – csak jelen, és pont ezért volt menedék.

Fél percet adtam magamnak, mielőtt felültem. A talpam alatt a selymesre csiszolt fapadló nyekkent, ahogy ráléptem.

A fürdőszoba hideg márványán végighúztam a tenyeremet. A csapból azonnal érkezett a langyos víz. Belenéztem a tükörbe, a hajam sötétbarna zuhatagként hullott a vállamra. A szemem alatt halványabb volt a karika, mint néhány hónapja, de azért ott volt. El nem tűnik sosem, csak megszokod, mint a szótlanságot vagy az éhséget. Végül már a részed lesz, állandó társként.

A reggeli kávémat a kis amerikai stílusú konyhában készítettem el. A világos fa bútorok szándékosan voltak elütőek a Kucing elülső, sötét tónusú világától. A hátsó rész, az én lakrészem, olyan, mintha egy skandináv lakberendezési magazinban élnék. Műfűvel fedett udvar napernyővel, egy kis szökőkút, benne néhány apró kő, kerámia virágcserepek, amikbe ugyan még virág nem került, de a cserép már várta őket. Minden mesterséges, mégis békés számomra.

A presszógépből illatos gőz emelkedett, lassan elárasztva a konyhát. A pulton egyetlen bögre árválkodott – fekete, masszív porcelán. A kávé illata összefonódott a reggeli fénnyel.

Kiültem az udvarra. A napernyő alól éppen kiláttam az utcára. A motorzaj még nem kezdődött el teljesen, csak néhány járgány zúgott el messzebb. A közeli mecsetből halk ima hangja érkezett – nyugodt, ritmikus, ahogy mindig.

Érdekes volt ebben a rohanó országban megélni azt, amit otthon sosem tudtam: a magam tempójában ébredni. Nem azért, mert valaki mellettem liheg, hogy késésben vagyunk. Nem azért, mert valaki rám üvölt, hogy nem mosogattam el. Itt... én voltam a saját főnököm. És bár néha rettenetesen egyedül voltam, aznap reggel mégsem hiányzott senki.

Az utolsó korty kávé után felálltam, és visszamentem, hogy előkészüljek a nyitáshoz. A Kucing nem nyitott korán – ez nem egy reggeliző –, ez a hely eeste élt. De nekem mindig fontos volt, hogy a nyitásra minden tökéletes legyen.

Különös volt minden reggel átlépni azon a küszöbön. Mintha újra megérkeznék. A lakberendező teljesen elszeparálta a két világot, de a közös falak, a szinte észrevétlen átjáró, mind jelezték: nem csak itt dolgozom, itt is élek.

A pult mögé lépve egy gyors mozdulattal elindítottam a laptopot, mely rá volt csatlakoztatva a falakon lógó, ízléses hangfalakra, és egy modern, jazz-stílusú, számot játszott. Az egyik sarokban halk kattogással beindult a légkondi. A poharak már sorban álltak, a sörhűtő töltve, a pult alatt rend. A világítás tesztelése után leültem az egyik magas bárszékre, és csak néztem a helyet. Ez volt az én világom, és senki sem rángathatott ki belőle.

Koppanás jött a hátsó bejárat felől.

Egy pillanatra minden idegszálam megfeszült, de aztán az ajtó féloldalasan kinyílt, és a megszokott, kissé sután mozgó figura lépett be.

– Adelina sayang! Én itt jöttem! – kiáltotta, mint aki attól fél, hogy lemaradok a létezéséről, ha nem tesz bejelentést.

Rahmat. Húsz év körüli fiú. Sovány, mindig túl bő pólót visel, és olyan szívvel dolgozik, amit Európában már csak hírből ismerni. Az angolja... nos, változó. De igyekszik, és ez mindenre elég. Noha én is tudtam valamennyit indonézül, mert óhatatlan volt, hogy meg kelljen tanulnom a nyelvet, de attól tartottam, katasztrofális a kiejtésem.

– Jó reggelt, Rahmat – mosolyodtam el. – Pontos vagy, mint mindig.

– Tizennyolc óra... ööö... nem, nyolc? – nézett zavartan a telefonjára.

– Rendben van, itt vagy, ez a lényeg – intettem, és felálltam a székről.

Rahmat azonnal a helyére pattant: leellenőrizte a sörhűtőt, felmosott ott, ahol senki sem járt, és kicserélte az egyik égőt, amit még tegnap este egy cetlivel jeleztem.

– Tudod, ez... Ez a szó... “nagyon jó”? – fordult felém hirtelen.

Felnevettem.

– Igen, erre ez a jó szó.

– Ahaaa! Naaagyooon jóóó! – utánozta, és vigyorgott. – Mindent megtanulok, látod. Egy nap úgy beszélek, mint tévé – húzta ki magát büszkén.

– Akkor majd te leszel a bemondó – mosolyogtam, és újra úgy éreztem, talán nem döntöttem rosszul, amikor nem mondtam le a helyről, miután megláttam, hol van. Rahmat jelenléte emlékeztetett arra, miért kezdtem újra. Mert lehet. A romokból is lehet valami jót építeni – ha az embernek elég dühe van hozzá, és még egy szemernyi hite is maradt.

A mai nap... talán egyszerű lesz, talán nem. De legalább már nem estem szét a bizonytalanságtól. És holnap, ki tudja?

Lehet, hogy Kai újra belép az ajtón...

***

A ventilátorok halkan forogtak, miközben a Kucing falai egyre jobban megteltek hanggal. Délután kettő volt, a napsugarak még élesebbek, mint délelőtt, de a pub belsejében hűvös félhomály uralkodott. Piros fényű, halvány led-csík futott végig a pult alján, a háttérben lusta jazz szólt, amit Rahmat választott ki valami online listáról. Büszkén mondta, hogy “csil fíling”.

A szokásos asztaltársaság: négy férfi, mind nyugdíjas katonatisztek vagy legalábbis annak mondták magukat – kártyázott a hátsó boxban, nevetésük mély és időnként félszavakból álló, de őszinte. Egy nagyobb asztalnál egyetemisták ültek, akik vizet, gyömbérteát és édesgyökeres kekszet rendeltek – "hogy sokáig bírjunk tanulni" címszóval. A pult előtt egy férfi Rahmattal cserélt eszmét arról, hogyan kell mondani angolul azt, hogy "nagyon szeretem a feleségemet". Éppen elmosolyodtam ezen, amikor ajtócsattanás ütötte meg a fülemet. Hangos, éles. A nevetés elhalt, a jazz is halkabbnak tűnt, bár ugyanúgy szólt tovább.

Egy nő állt az ajtóban. Fekete nadrág, élénkvörös blúz, amiből csak úgy sugárzott az indulat. A haja félig feltűzve, a sminkje erős, de nem gondosan viselt, inkább kapkodva felkent. A tekintete pásztázott, mint egy harci radar, aztán rátalált.

– Wahyu! – rikoltotta. – Mit keresel te még mindig itt? A gyereked lázas, én meg főzöm az ebédet, te pedig... megint itt vagy ezekkel!?

A férfi, akit szólított, felkapta a fejét. Egy negyvenes évei közepén járó, köpcös férfi szemüvegben, épp egy gyömbéres limonádét kortyolt. Körülötte két barátja dermedten hallgatott el.

– Sayang... – kezdte illetődötten.

– Ne! – csattant fel a nő újra, és az asztalhoz lépett. – Nehogy még egyszer "drágámnak" merj szólítani ezek után! Ki ez a nő? – fordult hirtelen felém. – Maga itt a főnökasszony, ugye? Maga eteti, itatja őket, és még örül is, hogy itt lebzselnek ahelyett, hogy dolgoznának! – hadarta indonézül, feszült arckifejezéssel.

Minden szem rám szegeződött. A gyomromban megmozdult valami, de nem a félelem. Ez a jelenet csak egy újabb emlékeztető arra, miért nem voltam hajlandó többé valaki asszonyaként létezni.

Mély levegőt vettem, és közelebb léptem. Higgadtnak kellett maradnom.

– Asszonyom – mondtam nyugodtan, de nem tudtam megszólalni indonézül, angolul beszéltem –, Wahyu úr nem ivott alkoholt, csak egy limonádét fogyasztott, és a barátaival beszélgetett. Nem történt semmi illetlen vagy tiszteletlen.

– Maga nem tudja, milyen ez! – kiáltott. – Otthon a gyerek lázasan fekszik, meg a főzés, háztartás! Én ott görnyedek, ő meg itt ül... itt!

Mielőtt bármit mondhattam volna, az ajtó ismét kinyílt, és belépett Kai. A bejárat mögül a nap fénye hátulról világította meg. Fehér inget viselt, haját kissé hátrasimította, és a pillantása pontosan a dühös asszonyra szegeződött. Mintha tudta volna, hogy fogalmam sincs, hogyan kezeljem a helyzetet úgy, hogy ne legyek goromba. Nem volt a tekintetében ítélkezés, inkább tekintélyt parancsoló volt olyan kisugárzással, amitől az ember hátrébb lép.

– Ibu – szólalt meg tisztelettel. – Kérem, távozzon. Ha problémája van a férjével, beszélje meg vele otthon, ez nem az a hely. Nem hozhatja ide a haragját.

A nő megszólalni sem tudott, csak a szája nyílt ki kissé, aztán sarkon fordult, és kiviharzott. Csupán a szandálja csattogása maradt utána.

Mindenki visszafordult a dolgához, mintha csak egy reklámszünet lett volna a világban. Rahmat megvakarta a fejét. Kai mellém lépett, és szabadkozva szólalt meg:

– Elnézést, ha átléptem egy határt, úgy tűnt, kezd eszkalálódni.

– Nem, jól tetted – feleltem. – Ura voltam a helyzetnek, de... mégsem tudtam kezelni, köszönöm. Nem vagyok az a fajta, aki udvarias marad, ha ok nélkül támadják. Főleg nem idegenek. Néha nem árt, ha más is emlékezteti őket, hogy nem vagyunk senkinek a lerakatja.

Egy pillanatra elmosolyodott.

– Tetszik ez a hely, különös bája van.

– Főleg, ha keveredik az olcsó bor és a gyömbéres-citromos tea bukéja – horkantam fel. Aki idejön, az vagy dorombolni akar, vagy kiengedni a karmait. Néha mindkettőt egyszerre – vontam meg a vállamat fura fintor kíséretében, a nő szitkozódásának emlékére is elmosolyodva.

Nevetett. Először láttam rajta ezt a könnyedséget. A feszültség, ami eddig mindig vibrált benne, most – egyetlen percre – mintha oldódott volna egy kicsit, de csak egyetlen percre. Szép mosolya volt.

Megcsörrent a telefonja, és a tekintete azonnal megváltozott, mintha visszarántották volna valami sokkal hidegebb világba. Felvette.

– Ya?

Néhány másodperces szünet.

– Apa?

Mély levegőt vett, látszott az arcán, hogy valami nagy baj történt.

– Mi történt?

A vonásai megfeszültek, a szeme a távolba meredt.

– Jövök – mondta, majd bontotta a vonalat. A hangja nem remegett, de éreztem a mozdulataiban a feszültséget.

– Minden rendben? – kérdeztem kíváncsian.

– A húgom hívott. Az apám rosszul van, ki kellett hívni a mentőt hozzá.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

– Menj – mondtam. – Menj gyorsan! Remélem, semmi komoly.

Rám nézett, mintha mondani akart volna valamit, de végül nem tette, csak bólintott, és kisietett.

A jazz még szólt a háttérben, de most már másként csengett. Mintha valami elkezdődött volna – csak éppen még egyikünk sem tudta pontosan, mi az.

Kai

A kapu nyitva állt, de nem volt benne semmi hívogató. A mentő szirénája már rég elhalt a távolban, mégis mintha a visszhangja még ott lüktetett volna a családi ház falai között.

Beléptem az előtérbe. A márvány padló mindig jéghideg volt, a levegőben valami más is járt az utóbbi látogatásom óta: a bizonytalanság.

A húgom a lépcső alján ült, törékeny teste összegörnyedve, két kezét összekulcsolva tartotta maga előtt. Huszonhárom éves múlt, de ahogy ott kuporgott, úgy nézett ki, mint egy gyerek, aki várja, hogy valaki elmondja neki, mit szabad érezni.

– Elvitték? – kérdeztem halkan.

Bólintott.

– Az anyánk ment vele. Azt mondták, lehetséges, hogy szívroham volt.

Letettem a táskámat az előszobai konzolasztalra, és odamentem hozzá.

– Beszélt veled előtte?

– Nem – rázta meg szipogva a fejét. – A fürdőszobából jött ki, és... hirtelen rosszul lett. Nem is nézett rám, mintha már nem is tudott volna.

Leültem mellé a lépcsőre, és egy percig csak szótlanság volt. A ház, amely mindig harsány volt – tele a politikai kampányok, vendégek, családi rendezvények zajával – most csak a kétségbeesett légvételeinktől visszhangzott.

– Mi lesz, ha nem jön vissza? – kérdezte hirtelen. A hangja nem tört meg, de volt benne valami csendes aggodalom, ami éppen azért volt nyomasztó, mert nem robbant ki.

– Nem tudom – feleltem őszintén. – De az biztos, hogy valami akkor is történni fog, ha visszajön. Nem kellene máris pesszimistának lenned – próbáltam jobb kedvre deríteni, noha én sem tudtam, mi fog történni.

– Sosem mondta el nekünk, hogy ennyire beteg, de valahogy mindig sejtettem, hogy ez az egész nem lehet csak makacsság. Néha kapkodta a levegőt, amikor egyedül volt. Láttam, hogy... De mindig azt mondta, jól vagyok, kutya bajom, aztán legyintett – sóhajtotta szomorúan.

– Ha ilyen rossz az egészségi állapota, akkor valahol kell, hogy legyenek leletek – szólaltam meg hirtelen. – A fiókban, az irodájában. Nézzük meg!

– Kai, nem! Nem túrhatjuk fel az egész irodát. Mit mondunk anyának? – Mayra félt, amit megértettem.

– Az apánkról van szó, jogunk van tudni róla, ha beteg. És különben is, felnőtt emberek vagyunk, csak anya játssza el, hogy még mindig gyerekek vagyunk – próbáltam meggyőzni.

– Nem tudom – ingatta a fejét.

– Nem lesz baj, gyere! – nyújtottam felé a kezemet, miután felálltam. A húgom kétkedve bólintott, felállt, majd a tenyerembe csúsztatta a kezét.

Az iroda ajtaja zárva volt, de mindketten tudtuk, hova rejtette a kulcsot. Ugyanabba a vastag könyvbe, amelyet senki sem olvasott, és mindenki békén hagyott a könyvespolc közepén, a hosszú folyosón.

Bent az íróasztal lapján a dolgok éppolyan katonás rendben álltak, mint mindig. A papírok tökéletesen egymásra igazítva, a tollak hegye katonásan ugyanabba az irányba nézett. Egyetlen kávéscsésze sem volt kint, még az illata sem maradt ott semminek. A bal oldali fiókban találtunk egy mappát, abban voltak kórházi zárójelentések, vérképek, gyógyszerlisták. Úgy tűnt, apa súlyos szívbeteg körülbelül hat éve.