JAVIER ZEA

AZ INKÁK
VISSZATÉRNEK

Élet az Andokban

Az eredeti spanyol szöveget fordította:
Zea-Mayoría Lucía

Ábrák: Szórádi Maya Beatriz

Beatriz Perez Villavicencio (89. oldal)

© Javier Zea, 2021

Hungarian translation © Zea-Mayoría Lucía, 2021

Ábrák © Szórádi Maya Beatriz, Beatriz Perez Villavicencio, 2021

© Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Darida Bence

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-113-9

TARTALOM

Síppal, dobbal… (Kepes András)

1. FEJEZET

1946, Lima

Pár évtizeddel korábban

1532, Tahuantinsuyu

Az encomiendák

A gyarmati mita

Az obrajék

20. század: az inka visszatér

Az Inkary-mítosz

Napjainkban

A „nemzeti” történelem

2. FEJEZET

A kezdetek

A földrajzi környezet

Andoki civilizációk: pánandokiak és regionálisak

Caral, az anyacivilizáció

3. FEJEZET

Érkezés Cuzcóba

Az inka nép első sikerei

4. FEJEZET

Andoki világnézet: néhány alapfogalom

Az ayllu és a föld

Ayni

Az aszimmetrikus ayni

A hatóság fogalma az andoki világban

Duális szemlélet az Andokban

5. FEJEZET

Rokoni kapcsolatok és ayni

A déli terjeszkedés

A valódi győzelem

6. FEJEZET

Újraelosztás és mita

A munka: ünnep és hatalom

A Tahuantinsuyu, avagy a jóléti állam

Huacchának lenni

7. FEJEZET

Az állami eszközök

Adminisztratív központok

A raktárak

A teraszok rendszere

Az úthálózat

Ünnepek és rituálék

8. FEJEZET

Az andoki vallás

Camay

A főistenségek: Wiraqocha és Pachacamac

A Nap

A hatalmi lények: huacák és apuk

Az andoki idő: végtelen visszatérés

A chakana

Az andoki térfelfogás

Uqupacha és hanaqpacha: egy szent dualizmus

Mi vagyunk a halottaink

Tinkuy

A támogatók

A kokalevél

A Nyugat és a kokalevél

Az andoki világ és a kokalevél

9. FEJEZET

Az andoki és a katolikus vallás találkozása

Úrnapja, avagy a mallkik visszatérése

Az andoki keresztre feszített Krisztus

A Teremtő Isten, a hiányzó főszereplő

Epilógus

Jegyzetek

Hivatkozott irodalom

Szómagyarázatok

Köszönetnyilvánítás

SÍPPAL, DOBBAL…

A Világfalu című televíziós sorozatomban tucatnyi kultúra hagyományait és mindennapjait hasonlítottam össze a születéstől a halálig, sőt azon túl is. Amikor a műsort terveztem, olyan kísérőket kerestem riportútjaimra, akik ősi kultúrákból származnak, Magyarországon élnek, de továbbra is szoros kapcsolatot ápolnak otthoni családjukkal és a gyökereikkel. A latin-amerikai kultúrák közül az andoki civilizációra esett a választásom. Amolyan született álmodozóként még azt is elképzeltem, milyen pompás lenne, ha a műsor úgy indulna, hogy lemennék, mondjuk, az Astoria aluljáróba, megszólítanám az egyik perui zenészt, aki a társaival ott gitározik, pánsípot fúj és énekel, s miután kiderülne róla, hogy az inka birodalom egykori fővárosa, Cuzco környékéről származik, szépen elutaznánk, és fölkeresnénk a családját. Csakhogy az aluljárókban éppen nem zenéltek, viszont egyik barátom azt állította, hallott egy perui férfiról, aki talán tudna nekem segíteni. Menjünk el Pilisborosjenőre, mondta, mert ez az inka ember ott él a családjával. Az Andok távolba szakadt pilisi nyúlványán így ismerkedtem meg Javierrel.

Javier Zeáról kiderült, hogy valóban a pesti aluljárókban zenélt, sőt korábban Párizsban is, ősei Cuzco környékéről származnak – mindennek tetejében még történész is, aki az andoki kultúrákkal foglalkozik, és a barátaival rendszeresen járnak eldugott indián falvakba, ahol az emberek a mai napig az ősi törvények szerint élnek. Lám, ha az embernek olyan álmai vannak, amelyekben az égiek is kedvüket lelik, akkor már csak kíváncsiságból is valóra váltják. Javierrel utaztuk be Perut, sokat tanultam tőle, általa ismertem meg az indián kislányt, Elianát, akinek a keresztapja lettem, és rajta keresztül tartom azóta is a kapcsolatot a keresztlányommal.

Amikor Javier letelepedett Magyarországon, kis üzletet nyitott Pesten, később turistacsoportokat kezdett vezetni Peruba, így a szerencsés utazók nagy tudású vezető segítségével bolyonghattak Cuzco utcáin, Lima terein és Machu Picchu kősikátoraiban. De Javier nem mondott le történész szakmájáról sem. Évek óta publikál tudományos folyóiratokban az andoki civilizációról, és megírta ezt az izgalmas könyvet, amit az olvasó most a kezében tart.

Talán szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy az átlagnál többet tudok Peruról, de nekem is sok újdonsággal, elgondolkodtató ismerettel szolgált ez a kötet. Pedig már a hetvenes években is jártam Limában, akkor Mario Vargas Llosa, a későbbi Nobel-díjas író regényein föllelkesülve, fiatal rádióriporterként meglátogattam az írót limai otthonában, a Peru-kutató Intézetben pedig találkoztam Matos Mar professzorral, az intézet igazgatójával, aki sokat mesélt az inka civilizációról. Tőle hallottam először, hogy az inkáknak milyen fejlett volt az orvostudományuk, ismerték a fertőtlenítést, az érzéstelenítést, értettek a koponyalékeléshez és a műtétekhez, a nehezebb szülésekhez atropint, a malária ellen kinint alkalmaztak. Sikeres volt a teraszos földművelésük, az építészetük pedig nemcsak a zord időjárásnak, hanem a még zordabb történelem viharainak is ellenállt. Hogy a társadalmi struktúrájukat mennyire tekinthetjük fejlettnek, azt nehéz eldönteni. Európai mércével mérve talán nem volt az, hiszen keveredtek benne a zsarnoki és a demokratikus elemek, ráadásul még ősközösségi vonásokat is tartalmazott; a kutatók a mai napig vitatkoznak, hogy ezt a társadalmi alakulatot inka despotizmusnak vagy inka őskommunizmusnak nevezzék-e. De miért kellene egy másfajta fejlődést a saját mércénkkel mérni? Mindenesetre egy írástudatlan sertéstenyésztő, bizonyos Francisco Pizarro, mit sem törődve ezekkel a dilemmákkal, pár tucat kalandor zsoldossal könnyedén elfoglalta és kirabolta az inka fővárost, Cuzcót. Az inkák ugyanis magas kulturális szintjük ellenére nem ismerték a guruló közlekedési eszközöket és a tűzfegyvereket.

A tizenöt-húszezer éven át a maga útját járó andoki civilizáció a 16. században találkozott a más körülmények között fejlődő, karddal és kereszttel hódító európai kereszténységgel, amely hamar birtokba vette a terület kincseit és kultúráját. Nem telt el harminc év Potosí ezüstbányáinak felfedezése után, és a városnak több lakosa volt, mint a korabeli Madridnak, Rómának vagy Párizsnak.

Javier Zea könyve azonban nem a latin-amerikai baloldal által sokáig sulykolt, leegyszerűsítő megközelítésből indul ki, nem a „kapzsi hódítókról” és „a jóságos, tiszta lelkű őslakosokról” szól, még csak nem is egyszerűen a letűnt, távoli civilizációkról, noha kiderül a könyvből, hogy évezredeken keresztül hogyan épültek egymásra a számunkra többnyire ismeretlen andoki kultúrák. Manapság, amikor annyi szó esik arról, hogy a migrációval milyen veszélyek fenyegetik a nyugati keresztény civilizációt, érdemes föleleveníteni a fél évezreddel ezelőtti kulturális találkozást, összevetni a konkvisztádorok és az őslakosok kultúráját. És nem azért, hogy a hódítók utódaiként lelkifurdalásunk legyen, hanem hogy – miként a festők eltávolodnak néhány lépést a készülő alkotástól, hogy jobban lássák az arányokat és az összképet – képesek legyünk más perspektívából is szemlélni saját nyugati civilizációnkat. Szellemi és morális hagyományainkat az andoki kultúrák hiedelemvilágával és értékrendjével összevetve elgondolkodtató következtetésekre juthatunk a közösséghez, a családhoz való viszonyunkat, szokásainkat és erkölcsi értékrendünket illetően is.

Hogy csak egyetlen példát említsek. Az európai történelemben – nálunk a mai napig – sokan a kultúrát harci terepnek tartják, az eltérő kultúrákat és hiedelemvilágokat pedig csupán egymást kizáró vetélytársként képesek elképzelni. Amikor megkezdődtek az ásatások a négyezer éves perui Caral civilizáció, az amerikai kontinens egyik legrégibb városa környékén, a kutatók is abból indultak ki, hogy a birodalmak többnyire mindenütt fegyverrel hódítottak, és fegyverrel tartották fenn a belső rendet. A Caral területén végzett ásatások során azonban hiába kerestek fegyvereket, csak furulyákat, pánsípokat, dobokat, cso¨rgőket találtak. Ruth Shady, nemzetközi hírű perui régész-antropológus, a Norte Chico kultúra elismert szakértője arra jutott, hogy meglepő módon a Caral civilizációban a hatalom birtokosai nem az erőszakot, hanem a közös kultúrát tekintették a közösség, a társadalom összetartó erejének. Napokig, néha hetekig tartó, jókedvű ünnepségekkel segítették a környező népek önkéntes beilleszkedését, a közös, örömteli kultúra volt a kötőelem a társadalom tagjai között. Különös dolgokra képes a kultúra…

Kepes András

1. FEJEZET

1946, Lima

1946. június 23-án Lima különös hírre ébredt: a város keleti szélén található, száraz és köves Cerro San Cosme dombon emberek tucatjai farudakból és nádból készült falakból kis kunyhókat építettek, hogy beléjük költözhessenek. Lima egyik legbefolyásosabb családjának, a Cánepa családnak ugyanazon a reggelen eszébe jutott, hogy a körülbelül kétszáz méter magasságú domb az ő tulajdonukban áll – sőt, annak az haciendának a területén található, amelyet a spanyoloktól kaptak a hódítást követő földosztáskor. A dombról a Cánepák évszázadok óta megfeledkeztek, inkább a völgy lentebb húzódó, termékeny részeit használták. Öntözés nélkül, valamint a területre jellemző csapadékhiány miatt a domb kopáran magasodott, csak apró kaktuszok és gyíkok éltek rajta. A Cánepa család a területfoglalókkal szemben azonnali kilakoltatást kért a hatóságoktól. A rendőrök kivonultak a helyszínre, és összecsaptak a tüntetőkkel. Az összetűzésekben életét vesztette Vargas Margarita háztartási alkalmazott, aki párjával vett részt a domb elfoglalásában. Az ellenállás erejét felmérve a rendőrség végül további parancsra várva visszavonult. A Cánepák tiltakozása ellenére a kormány úgy döntött, hogy egy ilyen csekély fontosságú hely védelme nem indokolja a rendőri közbelépést. Elvégre Lima egyik leggazdagabb családja a domb elvesztésével nem lett szegényebb.

A napok teltek, a domb lakói pedig felbuzdulva azon, hogy a rendőrség nem tért vissza, folytatták új lakóhelyük kiépítését, gipszporral határvonalat húztak a házak és az utcák közé. Az első utca a Margarita Vargas nevet kapta, amit a mai napig visel.

Nem kellett sok idő ahhoz, hogy a mindössze három kilométerre fekvő városközpontból megérkezzenek a bámészkodók a példátlan területfoglalás megfigyelésére. „Milyen kétségbeesett helyzet visz valakit arra, hogy ilyen szörnyű helyen akarjon élni? – kérdezhették maguktól. – Kik lehetnek ezek az emberek?” A nézelődők meglepődve tapasztalták, hogy az új otthont keresők mind őslakosok voltak, mindannyian andoki vonásokkal rendelkeztek.

Ekkor még senki sem sejtette, hogy ez az esemény egy olyan folyamat első lépése, amely előbb a főváros, később pedig az egész ország arculatát megváltoztatja.

Pár évtizeddel korábban

Az haciendák olyan, nagy földterületek, gazdaságok voltak, amelyeket a legnagyobb politikai befolyással rendelkező spanyolok szereztek a gyarmatosítás idején. A 20. század elején a földbirtokosok többsége már kreol volt, vagyis Amerikában született spanyolok gyermeke. Ők egyfajta regionális diktátor szerepét töltötték be. Az Andok politikai és gazdasági élete az általuk kijelölt irányt követte. Az haciendákon kívül voltak falvak, amelyekben főleg meszticek éltek, vagyis spanyolok és indiánok leszármazottai. Itt a központi kormányzat irányítása érvényesült az általános iskolákon, a rendőrségen és a bíróságon keresztül. A harmadik csoportot az Andok őslakosai alkották, akiknek – miután a spanyol hódítók erőszakos fellépése miatt elveszítették a legjobb földjeiket – nem maradt más választásuk, mint a magasabban fekvő és rossz termőképességű területeken letelepedni. A fentieken kívül fontos szerepet játszottak a kisvárosok is, amelyek a birtokok és a főváros közötti csereközpontokként szolgáltak. Ezek jelentősége fokozatosan növekedett.

Az őslakosok körében a következő csoportokat lehetett elkülöníteni. A többségük „közösségekben” élt, saját földjein dolgozott, a termékeit pedig eladta a földbirtokosoknak vagy a közeli városokban élőknek. Egy másik részük, tudván, hogy a legjobb termőterületek az haciendákhoz tartoznak, úgy döntött, hogy azok területén bérel földet. Egy harmadik csoport fizetség ellenében a földbirtokosok földjein dolgozott, és ott is lakott. Végül egy negyedik, kisebb csoport a földbirtokosoknál, kereskedőknél és hatóságoknál szolgált.

A 20. század harmadik évtizede körül a városok demográfiai növekedésnek indultak. Ezt főleg a meszticek bevándorlása okozta, ők ugyanis a nagyobb városok kínálta lehetőségeket látva elhagyták a kisebb településeket. A meszticek kisvállalkozások tulajdonosaiként, kereskedőkként, magánvállalkozások alkalmazottjaiként, a kialakuló gyárak dolgozóiként vagy az államigazgatásban keresték kenyerüket. Ennek a folyamatnak köszönhetően Lima lakossága 1900-tól az 1930-as évekig százezerről félmillióra nőtt.

A városokban az egyre jobban meggazdagodó mesztic népesség hamarosan a kreolokhoz hasonló életvitelt szeretett volna elérni. Eleinte nem tudtak fényűző házakat építeni, drága autókat vásárolni vagy úgy utazgatni, mint a kreolok, de már megengedhették maguknak, hogy háztartási segítőt alkalmazzanak. Tudomásukra jutott, hogy az Andokban könnyű olyan embereket találni erre a munkára, akik fizetségként alig kértek többet, mint ételt, valamint tetőt a fejük fölé.

Lima fejlődött, de csak külsőleg, formálisan – amúgy továbbra is a gyarmati gondolkodás érvényesült, amely szerint a háztartási segítők alkalmazása a társadalmi előrelépés jele. Így a meszticek olyan státuszt mutathattak kifelé, amellyel valójában nem rendelkeztek.

A meszticek egyre fokozódó igényét a háztartási alkalmazottak iránt olyan közvetítők elégítették ki, akik jutalék fejében az őslakosok közül kiválogatták a megfelelő embert. Vagyis olyan tevékenységet végeztek, amelyre nincs szebb elnevezés az emberkereskedelemnél. Mivel a kereslet gyorsan növekedett, a közvetítők már a kiskorúakat is munkába állították. A szülők beleegyezésének megszerzéséhez a közvetítők az őslakos családoknak kiváltságként mutatták be a lehetőséget, hogy gyermekeik a nagyvárosok középiskoláiban folytathatják tanulmányaikat. Az őslakos családok tudták, hogy a továbbtanulás a kizsákmányolás elől való menekülés eszköze, ezért gyermekeik – akár napi több órás gyaloglás árán is – az állam által a városokban létesített általános iskolákba jártak. A közvetítők megígérték, hogy a munkaadó családok jól bánnak majd a gyerekekkel, akik új szakmákat is tanulhatnak. Minderre előzetesen garanciát is vállaltak, és az otthoniak megnyugtatása érdekében időről időre tájékoztatták a szülőket gyermekeik fejlődéséről.

Az ígéreteket viszont sokszor nem tartották be, a szülőknek küldött jelentések pedig általában félrevezetők voltak. A papok, akik küzdhettek volna a jelenség ellen, prédikációikkal inkább a beletörődés gondolatát erősítették.

José María Arguedas 20. századi regényíró, antropológus egyik munkájában kifejti, hogy mindez régi tendencia, már 1648-ban írt erről Fernando de Avendaño pap, Szent katolikus hitünk rejtelmeinek prédikációi[1] című munkájában: „Arisztotelész azt mondta, hogy egyes embereket Isten mások szolgálatára teremtett, például a feketéket. Mert ha mindenki gazdag lenne, ha mindenkinek sok aranya és ezüstje lenne, akkor senki sem akarna mást szolgálni, senki sem tanulná meg a fáradság és a munka mesterségeit. Isten gondviselése azt akarta és rendelte el, hogy legyenek szegények a világon: hogy a köztársaságok és a városok jól szerveződjenek.”

A városokban hamar felismerték az őslakos kiskorúak házimunkára alkalmazásának előnyeit, hiszen gyorsan tanultak, ugyanakkor engedelmesek voltak. A közvetítőkhöz beérkezett kérések egy idő után így kezdtek pontosodni: lehetőleg kiskorú nők legyenek, akik nem szándékoznak továbbtanulni, de tudnak írni és olvasni.

Az adatok nem nyilvános jellege miatt nehéz pontosan meghatározni, kiket küldtek szolgálni a nagyvárosok házaiba. Számuk csak Limában, a fővárosban legalább ötvenezer volt. Paradox módon, miközben egy háztartási alkalmazott a ház leglátványosabb szereplője volt – hiszen számos feladatot elvégzett, takarított, mosott, főzött –, egyben ő volt a legláthatatlanabb is, akinek igényei és szükségletei a legkevésbé számítottak. Ha gazdagabb családokban szolgáltak, akkor kénytelenek voltak fekete-fehér egyenruhát viselni. Ez a gyakorlat alárendelt helyzetükre emlékeztette őket, amit más intézkedések is hangsúlyoztak: például saját evőeszközeikkel étkeztek a konyhában, illetve jellemzően a ház hátsó részében található szobát kapták. Az akkori hivatalos, az Építész Főiskola által készített dokumentumban a következők olvashatók: A családi házak szobáinak minimum 7,80 négyzetméternek kell lenniük, a kiszolgáló helyiségeknek viszont nem kell meghaladniuk a 4 négyzetmétert. E gyalázatos előírás emlékeként az akkor épült házakban a mai napig megtalálhatók ezek az apró szobák.

Mindez a republikánus 20. században történt, amely azt hirdette magáról, hogy legyőzte a gyarmati kort, és a törvény előtt már mindenki egyenlő és szabad állampolgár. Csakúgy, mint a világ számos más tragédiája esetében, a társadalom nagy része inkább elfordította a fejét, akár közömbösségből, akár kényelemből.

Ezek az alkalmazottak „fizetésként” borravalót kaptak a vasárnapi kimenőnap esetleg felmerülő kiadásainak fedezésére. Mivel nem volt hová menniük, céltalanul kóboroltak vagy a központi parkok padjain üldögélve várták a kimenő végét. Idővel ezek a parkok új barátságok kialakulásának, hírek, remények és tapasztalatok cseréjének helyszínévé váltak. E közterületeken egyre több fiatal, szintén andoki származású férfi jelent meg, akik általában a gazdag családok házaiban dolgoztak kertészként, szakácsként, portásként. A két csoport összekapcsolódott egymással, idővel párokat alkottak. Tervezgették a közös jövőjüket, de az álmokat szinte mindig meghiúsította a lakóhely hiánya. Összegyűjtött pénzük arra sem volt elég, hogy visszatérjenek a falvaikba. Lima folyamatos növekedése és fejlődése miatt megérezték, hogy az önálló élet megteremtésének nagyobb esélye van a városban, mint a világtól elszigetelt, kisebb falvakban. 1946 közepén a Plaza Dos de Mayo vagy a Plaza Unión lett vasárnaponként a fiatalok kedvenc találkahelye. Itt vetődhetett fel először az ötlet, amelyet kezdetben biztosan sokan elutasítottak. Mi lenne, ha ők, akik nem számolhattak a társadalom támogatásával, elhagyatott földterületeket foglalnának el a házépítéséhez? A rendőrség rövidesen megjelenne, és valószínűleg kilakoltatná őket, hiszen ezek a földek biztosan jómódú limai családok tulajdonában álltak – gondolhatták. Az ötletcsírát azonban sokuk fejében sikerült elültetni, és végül egy csoport a cselekvés mellett döntött. Megállapodtak abban, hogy elfoglalják a közeli Cerro San Cosme dombot. Vargas Margarita és párja abba a százhúsz fős csoportba tartozott, amely azon a napon, 1946 júniusában megszállta a domb nyugati oldalát, amely a nagy főváros felé nézett.

JEGYZETEK

1. fejezet

[1] Sermones de los misterios de nuestra Santa Fe Católica, en lengua castellana y la general del Inca (1648).