Skye Warren

A gyalog

A fordítás az alábbi könyv alapján készült:

The Pawn

CreateSpace Independent Publishing, 2016

Copyright © 2016 by Skye Warren

Fordította: Megyeri Luca

Szerkesztette: Oláh Ildikó

Hungarian translation © Megyeri Luca, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Endgame – Trilógia

Skye Warren

A gyalog

„Minden gyalog egy potenciális vezér.”

James Mason

Előszó

A ház színültig telt vendégekkel, a táncteremtől az előkertig. Éjszaka van, a környék mégis úgy ragyog, mint fényes nappal, ki sem látszunk a csillogó dekorációkból. Most értünk el arra a pontra, ahol már mindenki elég részeg ahhoz, hogy mosolyogni tudjon, ahhoz viszont még nem, hogy ne tudna beszélni. Túl sok ember van, túl sok alkohol és túl sok pénz.

Ikaroszt juttatják eszembe, a viaszos tollaival. Úgy érzem magam, mintha Ikarosz ötszáz fős érettségi buliján lennénk, ahol túl közel repülünk a forró naphoz.

Elegáns sietséggel leemelek egy üveg pezsgőt a tálcáról. A pincér úgy tesz, mintha nem vette volna észre. A buborékok csiklandozzák az orrom, miközben irányt veszek a konyha felé. Rosita a tűzhelyen kavargatja világhíres jambalayaját, egy hatalmas vasfazékban. Az illatok odacsalnak. – Elkészült? – nyúlok egy kanálért, mire rácsap a kezemre.

– Le fogod enni a ruhád. Majd kész lesz, ha kész lesz.

Minden rendezvényünkön partiszerviz főz, de mivel ez az én bulim, Rositát rávettem, hogy a kedvencemet készítse el, amit tésztakosárkákban fognak szervírozni.

Igyekszem okot találni, hogy duzzoghassak, de minden túl tökéletes. Csupán egyvalami hiányzik a képből. – Köszi mindent, Rosita! – nyomok az arcára egy puszit. – Egyébként nem tudod, hol van Papa?

– Gondolom, ott, ahol mindig szokott.

Na, ettől féltem. Átsuhanok a lengőajtón, ami a ház magánlakrészébe vezet. Útközben belebotlok a rendezvényszervezőnkbe, Gertybe. Neveket pusmog a fülembe, akik nem szerepelnek a meghívottak listáján.

Felmegyek a jól megszokott tölgyfa lépcsőn. Az egész házat átjárja az illata; van benne valami megnyugtató. Biztos vagyok benne, hogy miután elköltöztem, minden hiányozni fog.

A felső szintről férfihangokat hallok.

Egy cseppet sem lep meg; apám irodájában mindig nagy a jövés-menés. Az üzleti partnerei fele épp lent mulat. Megígérte, hogy ma este nem dolgozik, amit igyekszem betartatni vele, még akkor is, ha a saját két kezemmel kell lecibálnom.

– Hogy merészelsz azzal vádolni, hogy…?!

A gyűlölködő hangnem a lépcsőfordulóba tapaszt. Nem úgy hangzik, mint egy szokványos üzleti megbeszélés. Úgy hallom, egy szerződés a vita tárgya, ami nehezen vehető ki a hátbaveregetések és focimeccseredmények között.

A vészjósló hangnem kezdi elnyomni a buli zaját. Összekulcsolom a kezem, és inkább sarkon fordulok. Nem akarom zavarni apámat.

Hirtelen egy férfi toppan a lépcsőfordulóba, kis híján nekem jön.

Ijedtemben felsóhajtok, önkéntelenül is hátralépek, de semmi sincs mögöttem. Azaz csak a lépcső. A férfi elkapja a karom, és visszaránt a stabil padlóra. Aranybarna vadmacskaszeme szikrákat szór a dühtől. Elsuhan mellettem, leszáguld a lépcsőn, miközben remegő térddel megkapaszkodom a korlátban.

Egy percbe is beletelik, mire végre elengedem a korlátot. Felidézem, ahogy két kézzel megragadta a csupasz karomat, és újabb sóhaj hagyja el a számat. Apám fel-alá járkál az irodájában. Amint észrevesz, furcsán rám néz. Ijedtnek látom.

– Papa!

– Hát itt vagy, Avery! Tudom, megígértem, hogy ma nem dolgozom.

– Ki volt ez?

Apám tekintete elsötétül. Csak most veszem észre, a pislákoló lámpafényben, az egyre mélyülő ráncait. – Ne aggódj e miatt az alak miatt! Ez az este csakis rólad szól.

Apám arcát fürkészve meglepődöm, hogy a haja nem mákos már, teljesen megőszült. – De nekem ezekre semmi szükségem! Ez a buli is felesleges. Ne dolgozz ilyen sokat!

– Akkor mit csináljak helyette? – kérdezi ábrándos mosollyal, mire csak megrántom a vállam.

Mindegy, mit csináljon. A barátnőm, Krista apja például mindennap golfozik, Harper anyja pedig a negyedik férjét fogyasztja. Bármit tehet, csak ne eresszen több gyökeret az íróasztal mögé, kiábrándultan. – Mondjuk, randizhatnál valakivel.

A rá jellemző módon felnevet. – Kicsim, nekem te vagy az egyetlen lány az életemben. Most pedig gyere, csatlakozzunk a vendégekhez, mielőtt még teljesen szétverik a házat.

A vállamnál fogva magához húz, én pedig belepöndörödöm a zakójába, és magamba szívom az ismerős illatát, a szivarszagot, amire folyton esküdözik, hogy abbahagyja. Elhaladunk a sakktábla mellett, amin játszani szoktunk.

– Hiányoznak a játszmáink – hajtom a vállára a fejem, mire megpuszil a fejem búbján.

– Te még annál is jobban fogsz hiányozni.

– Játszhatnánk online is, csak töltsd le az appot a telefonodra.

– Örülök, ha telefonálni tudok ezen a vacakon – szól nevetve, majd komor arccal a kijelzőre pillant. – Drágám, el kell intéznem egy telefont.

A csalódottságtól keserű lesz a szám. Tudom, elfoglalt. A legtöbb barátom alig látja az apját. Mázlim van, hogy ő legalább időt szán rám. Bármennyi tárgyalása van, a sakkpartikra mindig szakít időt. Minden áldott héten.

Megpuszilom az arcbőrét. Száraz, barna foltos. Ezt is csak most vettem észre.

Odalent már messziről hallom Justin eget rengető hahotázását, amit szerintem direkt gyakorolt, hogy kifejlessze. De mindegy is, mert ragadós. Vigyorogva lépek be hozzájuk a helyiségbe.

– És végre itt az est fénypontja is! – nyújtja felém a kezét.

Nevetve közelebb lépek. Megkönnyebbülök, hogy lejöttem, erre a testemben áradó pezsgő is rásegít. – Csak megnéztem apámat – szóltam, miközben eszembe jutott a baljós hangulatú iroda.

– Dolgozik a szerencsétlen? Akkor kénytelen leszel itt ragadni velem! – kacsint cinkosan a párra, akikkel az imént beszélgetett. Felismerem a neves idegsebészt a feleségével, akik az egyetemi tanács egyik tagjának a szülei.

Bemutatkozom nekik, hiszen ez a parti természetesen nem csak az ünneplésről szól: kapcsolatépítés a Tanglewood-társadalomban. Legalábbis apám szerint. És Justin szerint is, aki nagy terveket sző, hogy az apja politikai nyomdokaiba lépjen.

– Született szónok – szól Justin felém mosolyogva. – Hallaniuk kellett volna, ahogy a jövő mítoszairól beszélt az évzárón.

– Ez a lány értékes segítség lesz egyszer még neked, fiam – konstatálta a férfi elgyöngülve.

Igyekszem illedelmes pofát vágni, miközben csendben reménykedem, hogy egy segítségnél azért több leszek. A párja akarok lenni, és ezt szerintem ő is tudja. Justinnak túl megnyerő a mosolya. Túl széles és túl hófehér. Pont olyan, ami senkinek sem jelent az égvilágon semmit.

Sajog az arcom a sok mosolytól, mire végigfutjuk a tiszteletköröket.

Justin odébbhúz egy félreeső helyre. Az orrával csiklandozni kezdi a nyakam. – Elbújhatnánk egy időre a szobádba…

– Azt hiszem, apám mindjárt itt lesz – vágom rá zavaromban.

– Nem fogja észrevenni – suttogja a fülembe, miközben kezét a ruhám alá csúsztatja. Nyilván nem vagyunk láthatatlanok, akárki járhat erre. A szívem kalapálni kezd. Justin keze puha, érintése határozott, valamiért mégis az a fickó jár a fejemben, aki a lépcső tetején elkapta a karom.

– Figyelj, Justin… – kezdem nyökögve, de ő türelmetlenül félbeszakít.

– Ugyan már, két hét, és tizennyolc leszel!

Igen, tudom, eddig mindig kifogásokat kerestem, mert úgy éreztem, nem állok készen. És ennek semmi köze a koromhoz vagy hogy mennyire szeretem Justint. Jó lenne, ha anyám még élne, mert megoszthatná velem a női lét titkait. A netről informálódni kész horror.

Megfordulok, kézen fogom és egy lépést hátrálok. – Tudod, hogy szeretlek.

Erre következik a jól ismert szemöldökráncolás.

– Avery!

– Nem csak arról van szó, hogy még csak tizenhét vagyok, hanem minden másról is… Egyszerűen csak várni szeretnék.

Csalódottan hunyorogni kezd. Arra számítok, hogy nemet mond, majd elviharzik. Mi van, ha ezzel mindent elrontok?

De Justin lassan lehiggad. – Rendben – sóhajt hangosan. – Nem örülök, de hajlandó vagyok várni. Rád megéri.

Gombóc nőtt a torkomban. Tudom, túl sokat kérek, mert ő a világ legjobb pasija, akit csak elképzelhet magának az ember. Ráadásul apám is bírja, ami óriási pluszpont. Idén ősszel kezdem meg a tanulmányaimat a Smith Főiskolán. Ugyanabban a magánlánykoleszban fogok lakni, ahol Harper. Minden tökéletes lesz.

Legalábbis ebben a pillanatban úgy érzem, mintha méterekkel a föld felett repülnék.

Akkor még fogalmam sem volt, hogy kevesebb mint egy éven belül mélyrepülésben fogok landolni.

Első fejezet

A szél keresztülsüvít a bokám között, hevesen lengeti a fekete esőkabátom ülepét. A szempilláimra nedvesség tapad. Bőrig ázom a taxitól megtett rövid út alatt.

A fapadlót faragott szőlő- és borostyánlevelek díszítik.

Van némi fogalmam az antik darabokról, mégis, elképzelni sem tudom, mennyibe kerülhetett, főleg, ha a vandálok szeszélyes rongálásait is beleszámítjuk. Ezek szerint még a bűnözőknek is van annyi eszük, hogy békén hagyják a Barlangot.

A Barlang hivatalosan egy ősrégi férfiklub, tele szivarfüsttel és privát helyiségekkel. Nem hivatalosan pedig Tanglewood legbefolyásosabb embereinek gyűjtőhelye. Veszélyes embereké, gengsztereké, akik még akkor is öltönyt viselnek, ha épp megszegik a törvényt.

A bejáratnál egy vaskos, oroszlán formájú bronzkopogtató hivatott elijeszteni a látogatókat, de én elég elszánt vagyok. A szívem hevesen kalapál, érzem, ahogy lüktet a vér az ujjaimban. A fülem zúgása elnyomja a forgalom zaját.

Megmarkolom a vastag bronzgyűrűt, és kopogtatni kezdek. Egyszer, majd másodszor.

A lelkem egy része retteg, mi fog történni odabent, a zárt ajtók mögött. Énem nagyobb része viszont inkább attól fél, mi van, ha nem is nyitják ki. Nem látok kamerákat a kapu felett, mégis érzem, hogy figyelnek. Nem tudom, megismernek-e, bár az csak rontana a helyzeten. A legjobb talán, ha csak egy kétségbeesett lánynak mutatkozom. Végtére is, jelen állapotomban, az vagyok.

Halk zörej után az ajtó kinyílik.

A szeme láttán földbe gyökerezik a lábam. Mély, áttetsző, borostyánsárga szeme van, mint a legdrágább brandy. Elakad a lélegzetem, az ajkamra fagynak a szavak. Most még segítségért sem tudnék kiáltani, bár az ösztöneim azt súgják, ezt a férfit az se hatná meg. Méretre szabott ruházata, hanyagul feltűrt ingujja azt sejteti, hogy olyan árat fog szabni, amit nem tudok megfizetni.

Biztos van inasuk, vagy legalább egy hostess vagy egy biztonsági őr. A felkapott férfiklubokban lennie kell. Még nálunk is a házvezetőnő nyit ajtót – legalábbis nyitott. Amíg kegyes volt hozzánk a sors.

És amíg darabokra nem hullott az életem.

A férfi nem mozdul, és nem is szól. Nem invitál be, és nem is küld el. Merész kíváncsisággal bámul rám, kissé szánakozva, ahogy az állatokra néznek az állatkertben. Egyébként az ilyen emberek mindenkire így tekintenek. Azok, akiknek több pénzük van, mint a jóistennek és nagyobb hatalmuk, mint az elnöknek.

Volt idő, amikor én is így néztem a világra.

Összeszorul a torkom, mintha a testem nem engedelmeskedne, mozdulni sem bírok, pedig az eszemmel tudom, muszáj lesz. – Damon Scottot keresem – bököm ki végül.

Scott a leghírhedtebb uzsorás a városban. Óriási összegekkel üzletel, tudom, hogy én sem fogom megúszni kevéssel. Többször is hallottam a nevét, de mire elértem azt a kort, hogy részt vehessek a társadalmi eseményeken, Scott már elhagyta az előkelő köröket. Már akkoriban is azt suttogták, ambiciózus fiatalemberként, hogy a legfőbb kapcsolatait az alvilággal építette ki, amelynek mostanra a vezéralakjává vált.

Felvonja egyik sűrű szemöldökét. – Mit akar tőle?

Olyan ismerősnek tűnik, pedig még sosem találkoztunk. Tudom, hogy idegen, mégis úgy néz rám, mintha meg akarna ismerni. Sőt, mintha már pontosan tudná, ki vagyok. Átható tekintete végigsöpör az arcomon, mintha megérintene.

– Szeretnék… – A szívem hevesen kalapál, ha belegondolok, hogy most mit szeretnék a legjobban: egy visszajátszás gombot. És legalább egyetlen embert a városban, aki nem utál pusztán a nevem miatt. – Kölcsönre lenne szükségem.

Türelmetlenül rám pillant, észreveszi, hogy zavaromban az ajkamba harapok, majd a ruhám magasított nyakára mered. Igyekeztem komoly üzletasszonyként öltözni, fekete, kámzsanyakú blúzt vettem fel, ceruzaszoknyával. Szokatlan borostyánkő szemével levetkőztet. Lerántja a kabátomat, a finom anyagú kombinémat, kikapcsolja a melltartómat és letépi a bugyimat. Mintha az egész testemen átlátna. Hirtelen libabőrös leszek.

Rengeteg férfivel találkoztam már életem során, kézfogások, illedelmes mosolyok között, de ilyen áthatóan még sosem néztek rám. Mintha belülről kifordítana, hogy felfedje minden sötét titkomat. Tisztán látja minden gyengeségem, ami a halvány, kegyetlen mosolyából úgy tűnik, tetszik neki.

– És mit tud adni fedezetként? – kérdezi lapos, sunyi pillantással.

Csak az ígéretem tudnám adni, amivel semmire sem megyek. Pláne, ha megtudja a nevem.

– Nem tudom – dadogok nagyokat nyeldesve.

Semmit.

Egy lépést előrelép, így a bejárat melletti téglafalhoz szorulok. Nagy termete eltakarja a bentről kiszűrődő, meleg fényt. Olyan, mint egy tűzkazán. A forrósága éles kontrasztot alkot a hűvös téglafallal a hátam mögött. – Mi a neve, kislány?

Ez a kislány felért egy pofonnal. Igyekszem rezzenéstelen arcot vágni, bár elég nehezemre esik. Mindene magával ragad, a magassága, a mély hangja… – Mr. Scottnak majd megmondom, ki vagyok.

Nagy termete árnyékában gúnyos vigyorra fakad. Világos szemében érzéki fény csillan, ahogy hozzáérek. – Kérem, hagyjon bemenni.

A pulzusom továbbra is az egekben. Tetszik neki a kacérságom. Sőt, ami még rosszabb, már csapdába is ejtett. Úgy érzem, mintha zuhannék, körbe-körbe forogva, és esélyem sincs, hogy bármiben is megkapaszkodjak.

Mit tegyek, ha elküld? Mi lesz apámmal?

– Engedjen be – suttogom halkan, reménytelenül.

– Hogy megnőtt a kis Avery James – villantja rám a szemét.

Egy félhangos sóhaj hagyja el a szám. Tudja a nevem. Tehát azt is tudja, ki az apám, és hogy mit tett. Legszívesebben mindent letagadnék, rimánkodnék, könyörögnék, de széles vállain, a testtartásán látszik, nincs benne könyörület.

Igyekszem kihúzni magam. Kétségbeestem, de azért nem törtem meg. – Ha tudja a nevem, bizonyára azt is tudja, milyen kapcsolataim vannak felsőbb körökben. A nevünket az egész város elismeri. Ez a biztosítékom.

Nyilván ezek a kapcsolatok szóba sem állnának velem, de valamivel muszáj próbálkoznom. Nem tudom, egy kölcsönhöz elég lesz-e, vagy hogy legalább beengedjen az ajtón. Büszke vagyok a családomra. Még ha el is zavar, emelt fővel távozom.

Aranybarna szemével most még alaposabban szemügyre vesz. Olyan ismerősen hangzott a „kis Avery James”, de még nem láttam őt. Legalábbis nem hiszem, hogy találkoztunk. Szeme földöntúli ragyogása olyan, mint egy egyszer már hallott dallam.

A jogsijába biztos valami szokványosat írtak, hogy a szeme színe barna, de ez nem igaz. Olyan, mint egy ragyogó ékkő, ami a világ titkát rejti. A barna egyáltalán nem fedi azt a mélyarany árnyalatot és a feledhetetlenül átható pillantást.

– Gyere velem! – szól szárazon.

Megkönnyebbülök. Zsibbadni kezd a lábam, épp annyira kellemetlenül, hogy észbe kapjak, mi a fenét keresek itt. Ezek nem emberek, ezek állatok. Ragadozók. És én vagyok a zsákmány. Tudom, hogy nem helyes, mégis be akarok menni.

Nincs más választásom.

Átlépem az erezett márványküszöböt.

A férfi becsukja mögöttem az ajtót, amivel kizárja az esőt és a forgalom zaját. A zár halk kattanásával az egész város kint reked. Egy szó nélkül lesétál az előtérbe. Befelé menet egyre mélyül a félhomály. Sietve lépkedek utána, emelt fővel, a vállam hátrahúzom, mintha meghívott vendég lennék. Pont így festhet egy gazella is a tisztáson, kecsesen és gyanútlanul, mielőtt egy nagyragadozó kioltja az életét.

A külvilágot a lépcsőfokok mögött hagyva csak lélegző testek körvonalát látom a sötétben.

Ezután kinyit egy vaskos faajtót. A pislákoló fényben egy cseresznyefa bútorokkal, metszett kristályokkal, bőrfotelekkel berendezett szoba tárul elém. A vastag szivarfüstben csak sötét szemeket, sötét öltönyöket és sötét embereket látok.

Hirtelen erős késztetést érzek, hogy az aranyszemű, széles vállú magas termete mögé bújjak. Fél karjával is könnyedén körbeérné a derekam. Olyan, mint egy kőkemény, sziklaszilárd óriás.

Csakhogy ő nem fog megvédeni engem, mert mind közül talán ő a legveszedelmesebb.

Az egyik pasas füstkarikákat ereget, szürke öltönymellényben és levendulaszínű nyakkendőben. Egy másik akár barátságos is lehetne, de erős állkapocscsontján a kétnapos borosta és az ördögien csillogó fekete szeme csak nyers férfierőt áraszt.

Ő Damon Scott.

– Kihez van szerencsénk? – kérdezi nyájasan.

A többi öltönyösre már rá sem merek nézni.

Az aranyszemű Damon mellett foglal helyet. A szeme bronzos árnyalatot ölt a kislámpa árnyékában. Úgy ül ott, mintha a társaságtól elkülönülve, mindenkit szemmel akarna tartani. Most rá sem figyelek.

– Avery James vagyok – szólalok meg, még mindig emelt fővel. – Kölcsönért jöttem.

Damon egy kerámia hamutálba pöcköli a szivarvéget, a mellette lévő kisasztalon. Előrehajol, ujját egymáshoz érinti. – Csípjetek meg! Tényleg Avery James áll itt előttem? Nem gondoltam volna, hogy ellátogatsz hozzánk.

– Nehéz idők járnak – mondom a szemébe egyenesen. A helyzetünk úgyis nyílt titok.

– Nehézségek, rossz idők… – mondja lassan, ízlelgetve a szavakat. – Nem szokásom csak úgy pénzt kiadni, még a legszebb nőknek sem.

Önkéntelenül is az aranyszeműt keresem a félhomályban, hogy bátorságot merítsek. Összeszedem magam, mintha lehúztam volna egy nagy korty brandyt. – Akkor milyen módon szokott pénzt kiadni?

Damon hangosan felnevet. A hangja megtölti a szobát. A többi férfi félhangosan röhögni kezd. Lángol az arcom a szégyentől.

Az aranyszemű viszont még csak el sem mosolyodik.

Damon előrehajol, obszidiánszeme felvillan. – Még több pénzért, szépségem. Ezért vagy bajban. Az érettségi bizonyítványod nem sokat ér, akkor sem, ha az állam egyik legjobb magániskolájában szerezted.

Ezzel én is tisztában vagyok. Különben is, ki venne fel egy Jamest, amikor az apámat most ítélték el csalás miatt? A lelkem egy része még mindig tagadja az igazságot. Menekülni akarok előle, mert annyira fáj.

– Megvan a magamhoz való eszem. Majd dolgozom. Vagy kitalálok valamit, csak egy kis időre van szükségem.

Időre, hogy távol tartsam a hitelezőket; időre, hogy kifizessem apám egészségügyi ellátását, és időre, hogy imádkozzak, mert tudom, hogy már csak az segít.

– Szóval időre… – pillant rám ferde vigyorral. – És mit ér ez neked?

Az apám életét, mert ez forog kockán. – Mindent – felelem szűkszavúan.

Az aranyszemű csendben méregetni kezd. Tudom, hogy tesztelnek.

Mr. Scott könnyedén felsóhajt. – Miért adnék neked húszezer dollárt, amikor tudom, hogy sosem látom viszont?

Több mint húszezret. Ötvenre lenne szükségem. Meg egy nagy csodára. – Kérem! Ha nem segít…

– Nem tudok segíteni – szakít félbe szárazon.

Az aranyszemű hátradől, fél arcára sötétség vetül. – Ez azért nem teljesen igaz.

Hirtelen az egész helyiségre csend telepszik. Még Damon Scott is elhallgat, mintha elgondolkozna. Scott a leggazdagabb ember a városban. A legnagyobb hatalmú, a legveszélyesebb. Senki se meri neki megmondani, mit csináljon.

– Ki maga? – kérdezem tőle. A hangom csak egy kicsit remeg meg.

– Számít ez bármit is? – szól közbe az aranyszemű gúnyosan.

Elönt a haraggal vegyes kétségbeesés. Érzem, hogy zuhanok a mélybe, de nem nyújtom ki a karom. – Ki maga? – kérdezem ismét. – Csak mert, ha már tönkreteszi az életem, legalább tudni szeretném a nevét.

A férfi előredől, a lámpa fénye világosabbá színezi csillogó tekintetét. – Gabriel – szól szárazon, mire megáll bennem az ütő.

Scott elvigyorodik. A szeme örömtáncot jár. Számított a kérdésemre, és most élvezi a helyzetét. Szinte érzéki, ahogy rám pillant. – Gabriel Miller. Akit meglopott az apád.

Gabriel halványan elmosolyodik. – Méghozzá az utolsó, akit meglopott.

Persze, mert tett arról, hogy az apám soha többé ne tudjon lopni.

Sőt, másra sem lesz képes.

Úgy érzem, mintha tűvel szurkálnák a szemem. De nem, előttük nem sírhatok. Nem törhetek össze, mert Papa otthon fekszik az ágyban, magatehetetlenül, mozdulni is alig bír – méghozzá e miatt az ember miatt.

Ő jelentette fel apámat.

És ő tette tönkre az egész család jó hírét.

Lenyelem a gombócot a torkomban, és veszek egy mély lélegzetet. Óriási erőfeszítésembe telik, hogy ne ugorjak a torkának. – Maga egy gyilkos.

Ha Scott az alvilág királya, akkor Gabriel Miller az istene. Birodalma az összes déli államot átszövi, sőt, átnyúlik a tengerentúlra. Mindennel kereskedik, amivel sok pénzt tud akasztani – drogok, fegyverek, emberkereskedelem… Apám mindig óva intett, hogy tartsam magam tőle távol, de nem értem, hogy akkor miért hagyta magát megvesztegetni. És miért csapta be Gabriel Millert, amikor köztudott, hogy milyen veszedelmes alak?

Apám még él, de a legerősebb fájdalomcsillapítók nélkül inkább halott szeretne lenni.

– Öltem már embert – folytatja Gabriel. Feláll a fotelből, mire önkéntelenül is hátralépek. Most lehet, hogy meg fog ütni. Reflexszerűen hunyorítani kezdek. – Azokat, akik hazudtak nekem, azokat, akik megloptak engem…

Tudom, ahogy az apám is tette.

Összeugrik a gyomrom. Most halálra kellene rémülnöm, és mi tagadás, félek is, de az egész életemet kalitkába zárva töltöttem, így élvezem, ahogy a szél végre végigsuhan az arcomon. – De én nem loptam magától.

Scott röviden bólint, mégsem meggyőző. – Apád a szép cipőidre költötte el a pénzt, nem igaz? És a jógaórákra, amik ezt a csinos kis testet formálják.

De az apám szörnyen nagy árat fizetett azért a pénzért. Emlékszem, ahogy rátaláltam összeverve, vérbe fagyva. Valaki verőembereket küldött rá. Nyilván azok, akiket becsapott.

Vagy maga Gabriel Miller bérelte fel őket.

– Azt mondta, tud nekem segíteni – szólok, miközben igyekszem kihúzni magam.

Bármi is történik, bátran állom a sarat. Ugyanazzal az erővel, ahogy apám tenné. Hogyan is taníthatott volna becsületre, ha mindvégig hazudnia kellett? A James név egykor jó hírűnek számított, ezért igyekszem valahogy visszaszerezni méltóságunk utolsó darabjait.

– Vedd le a kabátod – szólt Gabriel, kissé lágyabb hangszínnel.

Végigfut rajtam a hideg veríték, a csontjaim lebénulnak, úgy érzem, mintha jeges pára lepné a tüdőm.

– Miért?

– Csak tudni akarom, mivel van dolgom. Ne aggódj, kislány. Hozzád se fogok érni.

Remegő kézzel kigombolom a kabátom, és lecsúsztatom a hátamon. A körülöttem lebzselő férfiak kivehetetlen sutyorgásba fognak. Érdeklődve, elismerően néznek rám. Úgy érzem magam, mint egy bikaviadal kellős közepén, a véres látványra éhező bámészkodók között.

Gabriel mélyen a szemembe néz. Látom, hogy megkívánt. Narancsvörösen izzó vágya leforráz. Az irodai öltözet eltakarja a bőröm, mégis láttatni engedi a teljes alakom. Gabriel vágyának lángjai a mellemhez érnek, majd tovább égetik a csípőm, egészen a lábamig.

– Csinos – motyogja Damon Scott. – De a szép test még nem elég. Azt is tudnod kell, hogyan használd.

Szavai hallatán megborzongok. Scottnak sztriptízklubláncolata van városszerte. – Végtére is megtanulhatom…

Gabrielnek elégedetten felcsillan a szeme. – Ugye még nem tudod, hogyan lehet egy férfinak örömet szerezni?

Justinnal történtek lopott csókok, titkos érintések a társadalmi események sötét zugaiban. Ő nyomult, én hárítottam. Valami mindig visszatartott a szextől. Aztán jött ez a szörnyűség a családomban.

Avery, értsd meg, egyszer szenátor akarok lenni, nem vehetek feleségül egy Jamest!

Ezt már a vádbeszéd másnapján vágta a képembe.

A személytelen telefonbeszélgetések után már tudtam, hogy a kapcsolatunk nem a kölcsönös tiszteletről szól. Nem is a szerelemről, és nem is az örömről. Nem, nem tudom, hogyan kell egy férfinek örömet szerezni.

– Még szűz vagyok – suttogom halkan és szomorúan, mert tudom, hogy ezzel mindent tönkreteszek, de képtelen vagyok hazudni. Pláne, hogy Gabriel Miller kijelentette, hogy általában megöli azt, aki hazudik neki.

Damon Scottnak tágra nyílik a szeme. Érdeklődve, majd hitetlenkedve bámul rám. – Avery James, te most hülyéskedsz?

Érzem, hogy elvörösödöm. Talán furcsának tűnhet, hogy egy tizenkilenc éves nő még sosem szexelt, de mentségemre legyen mondva, hogy a St. Mary előkészítőbe jártam, ami egy katolikus lányiskola. Ráadásul apám a széltől is óvott, csak azokra a társasági eseményekre mehettem el, ahol ő is megjelent. Mire leérettségiztem, már Justinnal jártam.

Gabriel halkan felsóhajtott, ami inkább nyögésnek tűnt. – Nem, nem hülyéskedik.

– Még túl fiatal – fintorgott Damon Scott.

– De a kurva klubjaidban csak fiatal lányok táncolnak!

Gondolom, nem csak táncról van szó… Hirtelen megáll bennem az ütő. Ezek most arról tárgyalnak, hogy adjam el a testem. A szüzességem. – Nem – suttogom alig hallhatóan. – Ezt nem csinálom.

– Hallod? Nem akarja.

Damon szavai hallatán Gabriel végigmér, majd farkasszemet néz velem. – De nincs más választása. Ez az egyetlen értéke.

A testem nem egy értékkel bíró tárgy! Legszívesebben ordítanék.

Végtére i Gabrielnek igaza van. Tényleg ez a legértékesebb tulajdonom, amit felmutathatok, a tengernyi pénzbüntetés, ügyvédi tiszteletdíjak és behajtók után.

Gabrielnek felcsillan a szeme. Tudja, hogy kétségbe vagyok esve, mert ő hozott ilyen helyzetbe. Bizonyára élvezi, hogy így lát. Bár nem én vágtam át, de ahogy Scott is említette, az apám sok pénzt költött a taníttatásomra és a ruháimra.

– Mennyi? – kérdezem, miközben összeszorul a gyomrom, mert tudom, hogy vesztettem.

– Majd árverésre bocsájtunk – mosolyog Damon.

Voltam már életemben árverésen – festmények, antik bútorok aukcióján, ahol a vásárlók egyik kezükben borospoharat, a másikban egy számozott tárcsát szorongattak. Elképzeltem magam az emelvényen. – Ki akar licitálni?

Damon Scott érzékien rám pillant. – Ismerek jó néhány fazont, akik szívesen megtanítanának a testi örömök művészetére.

Kétlem, hogy bármiféle élvezetet tudnék találni egy idegen férfiban, aki inkább megvesz egy nőt, semmint hogy randira hívja. – És mennyi ideig kell…?

– Egy hónapig – vágja rá Gabriel gondolkodás nélkül.

Scott egy pillanatra elhallgat. – Az még több pénzt hozna.

Istenem, mit fog csinálni velem egy férfi egy teljes hónapig? Már attól hányingerem van, hogy egy vadidegennel kell töltenem egyetlen éjszakát. Vajon mindennap le akar majd feküdni velem? Vagy még mást is ki fog találni?

– És mi van, ha fájdalmat okoz?

– Az első alkalom mindig fáj. Legalábbis így hallottam – vonja meg a vállát Scott.

Mindig is úgy képzeltem el, hogy a férjemmel fogom elveszteni a szüzességem, aki majd óvatos lesz, hogy megkönnyítse a helyzetem. Aki viszont fizet érte, az nyilván nem fogja visszafogni magát. – Úgy értem, ha perverz vagy valami még rosszabb…

Gabrielnek ferde mosolyra görbült a szája. – Mégis, honnan ismered a perverziókat?

– Láttam már pár filmet, tudok egyet s mást… – vágom rá elvörösödve.

Amiből persze egy szó sem igaz, mert elképedve kapcsoltam ki az összeset az ocsmány részeknél. Már az se értem, hogy jut valakinek ilyesmi az eszébe. És ami még furcsább, mit szeretnek ebben a nők? A másik gond, hogy ismerik az arcomat a városban. Megjelent már rólam néhány kép a pletykalapokban. Az emberek tudják, ki az apám. Talán ezeket a férfiakat is ugyanúgy becsapta, ahogy Gabrielt. Remélem, nem fognak bosszúból agyoncsapni.

– Mesélj, mit tudsz – dőlt hátra Gabriel.

Nem tetszett a gúnyos hangnem, valamit mégis megmozgatott bennem. – Például tudom, hogy bizonyos férfiak élvezik, ha fájdalmat okoznak egy nőnek. Nagyobbnak és erősebbnek érzik magukat, ha egy gyengébbet bántanak.

– És te gyenge vagy, kicsi szűzecske?

Rávágtam volna, hogy nem, de az elmúlt két hónapban mindenemet elvesztettem. Az életem, az iskolám, a barátaim… most már csak önmagam árnyéka vagyok. A kicsi szűz hallatán viszont feleselni támad kedvem, amiről csakis Gabriel tehet. – Teszem, amit tennem kell. Ez talán gyengeség?

Újra végigmustrálja a testemet. A szeme fényesen csillog a lámpafényben. – Scott majd megszűri, kiket hívjunk meg – mondja szárazon, mintha azt a kis tiszteletet is irigyelné tőlem, amit nagy nehezen kivívtam magamnak.

– Természetesen – szól közbe Scott. – Azt nem ígérem, hogy egyáltalán nem akad köztük perverz, de csak bizonyos határokon belül.

Ez azért vadul hangzik. Vajon milyen határokra gondol? Bár tudom, amint belépek a sötét, buktatókkal teli világukba, úgysem kerülhetem el a veszélyt.

És idővel én is erkölcstelenné válok. Apám mindig arra tanított, hogy védjem meg magam, végül pedig ő nem tudott megvédeni. Most már azt sem tudom, miben higgyek. – Nem is tudom… nem tudom, képes leszek-e rá – szólok elbizonytalanodva, mire Scott csak legyint egyet, mintha ez az egész mit sem számítana. Végül is lehet, hogy tényleg nem számít.

– Menj haza, aludj rá egyet, és holnap gyere vissza, ha tényleg akarod.

Megkönnyebbülten hátralépek. Végre elszabadulok innen. Már most ideges vagyok, hogy meg kell hoznom egy döntést, de legalább haladékot kaptam.

– Ja, és Avery! – szól utánam Scott elgondolkodva. – Ha valóban visszajössz, hozz magaddal fehérneműket. Készítünk néhány képet, hogy felkeltsük a jelentkezők érdeklődését.