Csillag Péter–Dénes Tamás

Budapest futballkönyve

Elfeledett történetek a fővárosi
labdarúgás múltjából

részlet

Copyright © Csillag Péter, Dénes Tamás, 2023

Előszó © Lovász Tamás István, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként, a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.

Borítókép: Fortepan / Főfotó

Szakmai lektor: Hegyi Tamás

Borítóterv Sipos Géza

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 867 9

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bárczy István polgármester kezdőrúgásai

A pékerdei csata

Hatalmas Manno

A pesti mérkőzésfotózás úttörője

Mérkőzés a Titanic-árvák megsegítésére

Elfeledett pálya az áruház alatt

Budapest-mezes női pionírok

Párbajok

Kalandok villamoson, trolin, metrón

Az első rádiós futballközvetítés

Villanyfényes mérkőzések a Latorca utcában

Futball a pártok köpönyegében

Ki az igazi primadonna?

Üllői út 1947

Telitalálat az embersport-totalizatőr

Válogatott a Lánchíd avatásán

A Népstadion elfeledett próbameccse

A János Kórház futballélete

Jézuska, Isten, Fradi

A csodacsatár

Lejtőn a csepeli mintacsapat

Amikor a zsoké egyben edző

A gebin volt a legnagyobb csáberő

Budapest legjobban futballozó görögjei

A SZÚR varázsa

Sztrájk a szocializmusban

Erkölcsi prédikációk engedéllyel

Jutalomjáték az Operában

A Vágóhíd utcai „San Siro”

NB I-es futam a lóversenypályán

Náci díszletek az MTK-pályán

Az első afrikai légiós

Az elbukott futballszínház

Az igazi „BLASZ-os” feeling

Szerelmem, Rosemary

Előszó

Be kell valljam rögtön a kedves olvasónak, hogy többszörösen is elfogult vagyok ezzel a könyvvel. Először is magával a futballal, a nagy és múlhatatlan szerelemmel, még ha az elmúlt négy és fél évtizedes kapcsolatunk olykor fájdalmat okozott is, és talán hullámvölgyek is voltak benne. A nagy szerelmek azonban olyanok, hogy a nehézségek ellenére is kitart az ember a választottja mellett. Másodszor a budapesti futballal, és nem csak hivatalból. A fővárosi futball miliőjével, a benne lévő emberek szenvedélyével, azzal a sokszor nehézségektől sem mentes, sajátos világgal, amelynek visszavonhatatlanul része vagyok, az elmúlt 16 évben még nagyobb felelősséggel. Harmadszor a labdarúgás történetével, amelynek (ha nem is a szerzőink színvonalán) magam is elkötelezett kutatója vagyok. Negyedszer és egyáltalán nem utolsó sorban a két szerzővel, a mai magyar futballtörténet-írás két kiemelkedő személyiségével, futball iránti alázatukkal, elkötelezettségükkel, (újság)írói tudásukkal.

A magyar labdarúgás 2022-ben ünnepelte 125. születésnapját. Az első nyilvános „football” mérkőzésre 1897. május 9-én került sor, természetesen Budapesten. A főváros pedig 2023-ban egyesítésének 150. évfordulóját ünnepli. Hivatalosan az 1873. november 17-i díszközgyűlésen mondták ki Buda, Pest, Óbuda és a Margitsziget egyesítését. A fiatal Budapest az ezt követő évtizedekben Európa leggyorsabban növekvő városává vált. A futball ebben a nyüzsgő, fejlődő fővárosban lépett színre, és legalább olyan gyors és látványos fejlődésnek indult, mint maga Budapest.

A labdarúgás sohasem volt elszigetelt jelenség. A társadalom, a mindennapok kultúrájának része. Valamilyen módon mindenki életében jelen van, még azokéban is, akik esetleg nem feltétlen rajongói. Nem hibátlan, ahogyan semmi nem az, amit az emberi szubjektum befolyásolhat. Játék, még ha olykor életre-halálra megy is.

Ajánlom ezt a könyvet a futball megszállottjainak és azoknak is, akik egy kicsit távolabbról szemlélik a labdarúgást. Azt hiszem, akik elolvassák, biztosan közelebb kerülnek ehhez a csodálatos játékhoz.

Lovász Tamás István

MLSZ Budapesti Igazgató

Bárczy István polgármester kezdőrúgásai

Budapest első embere a sportág úttörőjének számított, később az FTC és az MTK új stadionjának megnyitóján is ő indította útjára a labdát

Egy különös anekdota úgy tartja, hogy magyar földön legelőször Bárczy István, Budapest későbbi főpolgármestere rúgott labdába. A sokat emlegetett történet szerint a kiváltságos szerepkört csupán egy megmosolyogtató félreértésnek köszönhette, a diákjait az új angol játékkal megismertető Szafka Manó tornatanár ugyanis tévedésből úgy értelmezte a sportág szabályait, hogy abban egyedül a kapus érhet lábbal a labdába, mindenki más csak kézzel. A kaland 1893 tavaszán esett, a II. Kerületi Királyi Egyetemi Katolikus Főgimnázium falai között, a részleteket pedig egy korabeli diák, Nagy Orbán gazdasági főtanácsos osztotta meg a Nemzeti Sport olvasóival a sportlap 1944. március 21-i számában közölt nyilatkozatában.

„Szafka tanár úr kihozatott a szertárból 2-2 ugrómércét, s elhelyeztette őket az udvar két végében, mondván, hogy ez a két várkapu. A diáksereget két részre osztotta, kiválasztott közülük két internistát, két bentlakót, és kinevezte őket kapusoknak. Kihirdette a játékszabályokat is: a labdát csakis kézzel szabad ütni (!), lábbal rúgni csakis a két kapusnak szabad. (Az utasítás tehát pontosan az ellenkezője volt annak, mint aminek kellett volna lennie.) A tanár úr feldobott egy négykrajcárost: fej, vagy írás? A szerencse a déli oldalon elhelyezkedett csapatnak kedvezett, így a labdát annak a kapuja elé helyezték. Még egy utolsó utasítás: a kapusnak kell rúgással játékba hozni a labdát.

– Pista, nagyot...! – kiabálták a déli csapat kapusa felé a társai. A kedves, mosolygó arcú, szépen öltözött tízéves fiúcska komolyan bólintott és – Magyarországon először – belerúgott a labdába. Megérdemli, hogy megemlítsük a nevét. Úgy hívták, hogy bárcziházi Bárczy István m. kir. titkos tanácsos, a miniszterelnökség országosan ismert, köztiszteletben álló államtitkára.”

Az epizód kétségtelenül figyelmet ébresztő, ám hogy valóban a Sacher István néven 1866. október 3-án született pesti fiatalember, a főváros majdani vezetője volt-e hazánk első labdarúgója, az őskorszak mitikus homályába vesző és sokszor egymásnak ellentmondó adatai, történetei miatt még feltételezésként is fenntartásokkal kezelendő. Ha minden efféle visszaemlékezés szavait kész tényként kezelnénk, a Bárczy-féle őslegendával rögtön kontrasztba kerülne Horthy Miklós kormányzó 1934-ben tett állítása, miszerint egy 1895-ös pólai tengerészmérkőzés résztvevőjeként ő maga volt a futballjáték első magyar kipróbálója.

Mindkét említett dátum igen korainak számít, tekintve, hogy Magyarországon az első szabályos, nyilvános futballmérkőzést csupán 1897. május 9-én vívta egymással a BTC első és második csapata. Ami az 1893-as iskolai tesztelést illeti, a több mint fél évszázaddal későbbi forrás azt is megemlíti, hogy Szafka tanár úr a labdát egy Londonból érkezett csomagban kapta, a kéz- és lábhasználatra vonatkozó értelmezési zavart pedig gyenge angolnyelv-tudása magyarázhatta. Mielőtt a déli oldal kapusa egy lendületes rúgással elindította a játékot, a magyar futball kijelölt pionírjai alaposan megszemlélték az eszközt. „A diákok még sohasem láttak ekkora nagy labdát, és azonnal készen voltak a megállapítással: »Az angol labda még nagyobb, mint a Fóka feje«. Régi jó diákszokás szerint, a Fóka megjelölés alatt a gimnázium egyik jó öreg tanárát, a latin és a magyar nyelv derék professzorát kellett érteni, akinek nemcsak a tudománya, de valóban a feje is igen nagy volt.”

Bárczy István sportkötődése az említett mozzanaton kívül is számottevő volt, a labdarúgás iránti vonzalma jól dokumentált, ám számottevő eredményeit más sportágakban érte el. Miután kinevezték Budapest székesfőváros polgármesterévé, a Nemzeti Sport 1906. június 24-i számában rövid cikkben mutatta be és méltatta a városi önkormányzat új vezetőjét (a tisztséget 1918 tavaszáig viselte, 1918 áprilisától 1919 januárjáig a kormányhoz tartozó főpolgármesteri pozíciót töltötte be, 1919. november 24-től 1920. március 25-ig igazságügy-miniszter, később országgyűlési képviselő volt, 1943-ban hunyt el Budapesten). „Mint nagyműveltségű, széles látkörű s tanügyekkel nagy szeretettel foglalkozó vezető férfi, ő volt az első, aki a főváros tanácsában először hangoztatta a sportok támogatásának szükségét úgy a tanulóifjúság testi nevelése, mint a felnőttek testi egészségének épségben tartása érdekében. Bátran mondhatjuk, hogy fővárosunkban létező fejlett sportélet Bárczy István előrelátó, céltudatos sportpolitikájának az eredménye. Budapest új polgármestere ifjabb éveiben, mint a MAC tagja, maga is aktív és eredményes művelője volt az athletikai sportoknak. A régi sport-annaleszekből megállapítható, hogy Bárczy István volt az első magyar főiskolai bajnok, amennyiben 1887-ben megnyerte a 320 m-es (az Orczy-kerti pálya hossza) síkfutás egyetemi bajnokságát. 1888-ban egy nemzetközi versenyen Kupp László mögött második volt, maga mögött hagyván a bécsi Sax-ot, Tomcsákot és Vermest, ugyancsak második volt a fél angolban Folinus mögött. A MAC viadalán megnyerte később a fél ang. mfd.-es gátfutást.” (A felsorolt nevek közül Vermesé ismerős lehet a sporttörténetben jártasaknak: az említett atlétát bizonyára Vermes Lajossal, a palicsi olimpiai játékokat 1880-tól szervező szabadkai all-round sportemberrel azonosíthatjuk.)

Az ekkoriban még Sacher István néven ismert sportember az atlétika mellett birkózásban és vívásban is tehetséges versenyzőnek bizonyult – eredményeiről és a versenyek beszámolóiról alapos gyűjtést olvashatunk Csiffáry Gabriella „Bárczy István a legsportosabb polgármester” című tanulmányában (megjelent a Budapesti Levéltári Mozaikok 2021/12. számában). A szerző egyebek mellett idézi a Nemzeti Sport 1937. augusztus 29-i számában közölt visszatekintést, amely Pekár Gyula győzelmét felelevenítve részletesen számot ad a MAC 1890. május 14-én zajlott versenyéről, érzékletes leírásban idézve meg a 804,5 méteres (½ angol mérföldes) síkfutás kalandjait. Itt említsük meg érdekességképpen, hogy a később íróként, államtitkárként, miniszterként és a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagjaként is ismert nyertesről mintázta Strobl Alajos a múzeumkerti Arany János-szobor Toldi Miklóst ábrázoló mellékalakját.

„A verseny nagyon izgalmas volt. Az első körben a hatalmas fizikumú Pekár irgalmatlanul belevágott, és jó húsz méterrel futott el Sachertől. Részidő ugyan nem maradt fenn erről a versenyről (akkor még nem volt divat ilyesmivel bíbelődni), de a különben is szokásos erős kezdést tekintve feltételezhetjük, hogy a negyed mérföld ideje közel volt az 1 perchez. Nagy dolog volt ez akkor, amikor 1888-ban még 60 mp volt a MAC negyedmérföldes klubrekordja!

Ám ezt a nagy iramot aránylag kevés edzésével csak mintegy 600 méteren át bírta Pekár. Ott rövidülni kezdtek a lépései, és Sacher egyre közelebb jutott hozzá. A 320 méteres kerületű Orczy-kerti pályán keserves dolog volt Pekárnak lefutni azt a harmadik kört. Csak végső erőfeszítéssel, minden energiája latba dobásával tudta megakadályozni, hogy Sacher teljesen be ne fogja, és 2:23.2 mp-es gyenge idővel mégis ő szakította el a célszalagot.

A bajnoki címet így győzelme ellenére sem védhette, még kevésbé nyerhette el, hiszen az háromszoros védelemhez volt kötve. Pekár pedig megelégelte ezt az egy nagy küzdelmet, és többet nem is versenyzett. Közeli kapcsolata is megszakadt az atlétikával, csak mint a MAC Régi Gárdájának elnöke fűzték kedves szálak újra közelebb a sporthoz. Sacher István viszont még sok éven keresztül sok versenyt nyert.”

Mint a századelő sportvilágában sokan, aktív sportolói időszaka nyomán a MAC atlétája is szerepet vállalt sportvezetőként. Már hivatalban lévő polgármester volt, amikor 1907-ben felkérték az akkoriban még az úszást és a tornát is felügyelő Magyar Atlétikai Szövetség (MASZ) elnöki tisztségére, amelyet a jelölt némi vonakodás után elfogadott. A többi lapban – így a Pesti Naplóban, a Nemzeti Sportban és a Magyarország reggeli kiadásában – is idézett februári beszéd beillik egyfajta sportbeli hitvallásnak is. „És ha én a modern kultúrának alapelveit kutatom, rájutok arra, hogy minden kultúrának a fejlődését mi biztosítja legjobban? A szabadság és a szeretet, a szabad levegő és a melegség. És vajjon az atlétika eszméje miben jut nyilvánosságra? Nem-e a szabad levegőn való mozgásban és az emberi testnek a szabad levegőn való tökéletesítésében?”

Bárczy a századelő civil sportszerveződéseként életre hívott, 35 év feletti tagokból verbuvált Vén Fiúk Vívó Clubja nevű társaságnak is vezetője volt, a sportélet fellendítésében maga is tevékeny részt vállalt. Gondolkodásáról, újító szelleméről megsejthetünk valamit Krúdy Gyula Sneider Fáni című novellájának vonatkozó részletéből: „Jön a sportok legmámorítóbbja, a futball. […] Egyszerre az ifjúság lett az úr a városban, ahol száz esztendeig vénséges vén belvárosi polgárok igazgatták a dolgok rendjét. A bakter többé nem mer éjjel kiáltani a ragyogó lámpák alatt, és a kakaskukorékolás helyett a sportcsapat kapitányának éles füttye kelti fel vasárnap reggel a diákokat és a fiatal munkásokat. Aztán egyszerre megérkezett az új polgármester, és bátor kézmozdulattal most már az egész Budapestet átnyújtotta az ifjúságnak. Nesztek, tietek az egész város. Tucatjával építik a gyönyörű iskolákat, ahol az ifjakat nevelik, és a polgármester rúgja az első labdát az új sporttelepeken.”

Ténylegesen a polgármester rúgta az első labdát az új sporttelepeken, hiszen az FTC Üllői úti pályájának 1911-es és az MTK Hungária úti stadionjának 1912-es avatóján is neki jutott a kezdőrúgás elvégzésének kiváltsága. Utóbbi mozzanat, a labdát hosszú, begombolt, fekete kabátban, elegáns cilinderben, láthatólag gyakorlott mozdulattal elrúgó városvezető alakja a legismertebb fennmaradt „sportos” fénykép Bárczy Istvánról. Személyesen közbenjárt azért, hogy az MTK potom áron, évi egy arany bérleti díjért megkapja a Hungária út és a Temető dűlő közötti területet. Több rangos futballeseményen tiszteletét tette: ott volt az 1909. május 31-i Magyarország–Anglia (2:8) mérkőzésen – a szünetben személyesen adta át a tizenegy emlékérmet a vendégjátékosoknak –, részt vett ugyanabban az évben a Nemzetközi Labdarúgó-szövetség (FIFA) budapesti kongresszusán, és Brüll Alfréd MTK-klubelnökkel együtt fogadta az elsüllyedt Titanic áldozatait mentő Carpathia gőzös hazánkba érkező legénységét, amikor 1912-ben a hajókatasztrófa kárvallottjainak megsegítésére jótékonysági mérkőzést játszottak a pesti kék-fehérekkel.

Vállalt elfogultsággal követte az FTC szereplését a csapat 1911–1912-es nyugat-európai téli túrája során, a klub vezetőjét, Springer Ferencet a korszakos sikerként elkönyvelt turné végén táviratban köszöntötte (idézte a Világ című lap 1912. január 11-i száma): „Külföldről hazaérkezvén, végtelen örömmel értesültem azokról a gyönyörű eredményekről, amelyeket a Ferencvárosi Torna-Club derék fiai, távol a hazától, kitűnő football-játékukkal elértek. Az ő dicsőségük Budapest főváros és az egész ország dicsősége. Melegen üdvözlöm elnök urat és a klubot. Adjon Isten a ferencvárosiaknak még sok ilyen szép dicsőséget. Dr. Bárczy István, polgármester.” Jó ideig emlegették a beszédet, amelyet a hazatérő ferencvárosi csapat fogadásakor mondott a Keleti pályaudvaron összesereglett óriási tömegnek: „Kedves bajtársaink! A régi klasszikus világban a győztes csapat fogadására kivonult a polgárság a város kapuja elé. Mi, a főváros polgárai, ím eljöttünk szívrepesve fogadni a győzteseket, mert magyar lobogó alatt szerepeltek a külföldön és a magyarságnak és a székesfővárosnak szereztek dicsőséget. A főváros nagyközönsége érdeklődéssel leste a híreket, és mikor az első győzelemről értesültünk, örömmámorban úszott a polgárság. Ennek a büszke örömünknek akarunk kifejezést adni ma is. A magam részéről és a főváros egész polgársága nevében Isten hozott benneteket, legyetek továbbra is dicsőségére a magyar nemzetnek.”

A beszéd nemcsak az FTC teljesítményét árazta be, hanem világosan kifejezte a közélet labdarúgással kapcsolatos szemléletváltását is. Bárczy István bátor elkötelezettsége, a futballban társadalmi ügyet látó megközelítése vitathatatlan újítást jelentett, még akkor is, ha az FTC 41-szeres válogatott csatárát, az ügyvédi végzettségű Borbás Gáspárt egy fennmaradt történet szerint ő vonultatta vissza 1916 őszén, amikor a gyengén sikerült Magyarország–Ausztria (2:3) mérkőzés után berendelte a polgármesteri hivatalba, és közölte vele: „Nézze, Gazsi, vagy gladiátorkodunk, vagy ügyészkedünk!” (a párbeszédet Borbás Barna elevenítette fel a dédapja történetének szentelt, Első gól című portrékönyvében). Az eset, ha igaz is volt, semmiképp sem a sportággal szemben érzett személyes rosszallás megnyilvánulásaként értelmezhető. A Nemzeti Sport 1912. január 21-i számának vezércikkében hangsúlyozta a pályaudvari szónoklat messzire mutató üzenetét. „Ez a nagy ember megtette azt, hogy a Ferencvárosi Torna Club dicsőséggel megrakott csapatát hivatalos minőségében fogadta a pályaudvaron. Nem azért, mert a Ferencváros képviselői a közgyűlésen akkor Isten tudja, mit tehetnének – nem azért, mert ez külföldön hasonló alkalmakkor már rég divatban volt –, hanem azért, mert remek éleslátással kiszemelte azt az időpontot, ahol már kiléphet rezervált állása összes súlyával a köz elé, hirdetheti a sport nemzetnevelő hatását; a sportét, amit ő, a geniális ember, régóta szeret. Tehát segíteni kívánt rajtunk. Hogy az egész ország megértse, milyen erőt tulajdonít ő a sportnak. S ha megtette, meg lehetünk róla győződve, hogy az hatás nélkül nem is marad.”

A pékerdei csata

Charly bácsit diszkvalifikálták az asszonyok, akik nem tudták megbocsátani neki az első magyar „football match”-et

A múlt század vége felé játszott labdarúgó-mérkőzések időnként egészen elképesztő szerelésekben zajlottak. Sem a mez, sem a nadrág, s különösen a cipő nem olyan volt, mint manapság. A Pékerdőben a legmenőbbek megstoplizták a bakancsukat, úgy rúgták a labdát.
(Fotó: Fortepan / Szepessy Tibor)

A jó Charly nem volt éppen félős ember, egy ideig mégsem mert a Pékerdő közelébe menni. Nem „akárkiktől” félt: az asszonyoktól. A történet a magyar labdarúgás hőskorához vezet vissza, azokba az időkbe, amikor a későbbi Fradi-pálya helyén még a Nagy Sertés-tó város felőli oldalán elterülő nagy mező volt, ott pedig, ahova később az MTK stadionját építették, egy erdő akácfái kínáltak fűtőanyagot a környékbeli pékek kemencéibe.

A Pékerdő jóval kívül esett a századfordulóhoz közeledve egyre inkább világvárosi képet mutató Pest forgalmas részein, amiatt is, sőt talán főleg amiatt, mert a főváros úgy döntött, hogy nem oda (s nem az új Népligetbe), hanem a Városligetbe építi fel a millenniumi kiállítás épületeit. Így a Pékerdő leginkább arról volt nevezetes, hogy öngyilkosjelöltek jártak ki borzalmas tervüket bevégezni, no meg hogy a közelében lakott a Kozarek család, amelynek korán elhunyt családfője olyan posztot töltött be, amelyből csak egy volt az országban: állami hóhérként kereste kenyerét. (Később egyik fia is a hóhéri pályára lépett, a másik pedig a segítője lett. Vajon volt-e olyan pillanata a családi idillnek, amikor valamelyik fiú vágyakozással teli, elismerő pillantások közepette azt mondta az öreg Kozareknek: „Édesapám, én is szeretnék olyan lenni, mint maga, én is szeretnék hóhér lenni!?”)

Löwenrosen Charly ritkán járt a Pékerdőbe, egészen addig, amíg fel nem fedezte, hogy a kivágott fák helyén milyen nagy zöld terület, igazi tisztás maradt. Olyan nagy, hogy akár futballozni is lehet rajta. Persze azt, hogy hogyan is kell futballozni, csak kevesen tudták még. A magyar futball történetét kutatók nagy bajban vannak annak eldöntésével, ki is hozta az első labdát Budapestre, kik is futballoztak először. Lehetett akár Esterházy Miksa, a jeles sportférfiú az első, aki Molnár Lajoshoz, jó barátjához az 1870-es években írt leveleiben többször is megemlítette a footballt, vagyis a futballt. Ugyanakkor nem tudni, hogy az akkor még éppen csak szétválóban lévő rögbi (rugby) és labdarúgás (association football) közül melyiket is kommendálta. Talán mindkettőt. Molnár Lajos 1879-ben megjelentetett, Athletikai gyakorlatok című könyvében Football (Rugdaló) néven bemutatja, sőt rajzzal illusztrálja az új sportágat, amelyről azt írja: „A Football lényege az, hogy a labda nem kézzel dobatik, de lábbal rugatik.” (Apró szépséghiba, hogy a két labdát összecserélte, a tojáslabdát nevezte „association lapdának”, a golyóbis formájút pedig „rugby lapdának”.) Kosztovics László, Szafka Manó, sőt a később az éppen az Esterházy Miksa által alapított MAC-hoz atlétaedzőnek érkező Harry Perry is azt állította magáról, hogy ő hozta be az első labdát Magyarországra, természetesen a ködös Albionból. A BTC-sek azt állították, hogy az akkor már évtizedek óta Budapesten élő híres svájci építész, Rudolf Ray (később magyarosan Ray Rezső) Lausanne-ból, egyetemi tanulmányaiból hazatérő fia, Ferenc hozta magával az első labdát, amivel aztán a „tornászok” Iszer Károly és Stobbe Ferenc vezérletével elkezdtek futballozni a Markó utcai főreálban.

Magának vindikálta az elsőséget Löwenrosen Károly is. Károly – így tartotta a futballemlékezet évtizedeken keresztül, s nem is ok nélkül. A jeles férfiú így nevezte és neveztette magát, sőt így került fel a neve az édesapja, Ignácz gyászjelentésére is. Néhány évvel ezelőtt Pataki Gyula témakutató hitelt érdemlően, sőt megkérdőjelezhetetlenül bebizonyította a vonatkozó dokumentumokkal, például az 1923 októberében keltezett házassági anyakönyvi bejegyzéssel, hogy a magyar labdarúgás egyik nagy pionírja Löwenrosen Jakab néven látta meg a napvilágot 1871-ben. Később egyébként vezetéknevét hivatalosan is Lányira magyarosította, de az okmányaiban a keresztneve Jakab maradt.

Charly bácsinak – mert mai szemmel nézve már fiatalon bácsiztatta magát – ügyes keze volt, s mérhetetlen kalandvágya. Még nem is volt húsz, amikor nekivágott a nagyvilágnak. Először bolyongott egy kicsit Németországban és Ausztriában, aztán egy nagy vitorlással Amerikába hajózott – kukta és mindenes volt a hajón –, majd visszatért Európába, Angliában már faesztergályosként dolgozott. Az 1890-es évek első felében, Londonban ismerkedett meg néhány szakmai mesterfogással és a futballal. Megtanult három nyelvet is, igaz, ennek az volt az ára, hogy a magyart elfelejtette, de ez csak rátett sármjára és legendájára: itt van Charly bácsi Amerikából vagy éppen Angliából.

Hazatérve mintaasztalosként, faesztergályosként belépett a Magyar (Királyi) Államvasutakhoz, de az ő munkáját dicsérte a millenniumi kiállítás japán pavilonja is. Olyan nagy sikere volt vele, hogy úgy döntött, újabb kalandvágytól hajtva – itthon marad. Szerette a társaságot, rögtön aktív tagja lett a Törekvés dalárdájának, de még ennél is fontosabb, hogy két segédjével, Monyval és Malpasszal hozatott Magyarországra egy igazi bőr futball-labdát. Charly bácsi még azt is a lelkükre kötötte, hogy mártogassák bele a labdát valamilyen festékesvödörbe. „Ha nem látszik újnak, talán nem kell utána vámot fizetni” – okoskodott a kereskedői vénával is megáldott labdaimportőr. Tévedett. A fináncok gyanúsnak tartották a csomagot, leginkább fogalmuk sem volt róla, mit is rejt a doboz, így aztán a biztonság kedvéért kiróttak rá 11 pengő vámdíjat. Az sok vagy kevés? – kérdezheti bárki jó ötnegyedszázad távlatából. Mi meg rávágjuk: nem kevés, de nem is sok, egy segédtanító másfél heti fizetése, körülbelül. Mindenesetre a fáma szerint a jó Charly sokallta, vonakodott kifizetni, és örömmel vette, amikor kollégái, az Északi Főműhely munkásai, akiket nagyon belelkesített az új játékról mesélve, vállalták, hogy összedobják a pénzt.

Löwenrosen Charly a következő heteket azzal töltötte, hogy megtanítsa a legalapvetőbb játékszabályokat a többieknek. Nem sokkal később már a társaság minden tagja játszani akart, kipróbálni az új rugdalóst vagy más néven rugósdit. Mindenszentek napjára tűzték ki a bemutató mérkőzést. A hiteles történetet később maga Löwenrosen Charly vetette papírra Földessy János A magyar labdarúgás és a 60 éves MLSZ című, 1960-ban megjelent könyvében: „1895-ben jöttem haza Amerikából. A MÁV-hoz léptem be, mint mintaasztalos, majd 1896-ban tagja lettem a Törekvés dalárdának, s ennek tagjaiból verbuváltam egy csapatra való játékost. Három hónapig gyakoroltunk, s utána megrendeztem az első football-match-et. Háromszáz jegyet sikerült előre eladnunk, egy jegy ára 10 krajcár volt, tehát gazdagok voltunk. A felszerelést úgy állítottuk össze, hogy a hosszú alsónadrág szárát, valamint a gyári kék munkanadrágot rövidre vágtuk, a bakancsokat pedig megstopliztuk. A mérkőzés napjával azonban rettenetes pechünk volt. 1896. november 1-én délelőttre ugyanis 25 cm magas hó esett le. Ezek után nagyon meglepődtünk, hogy mégis mintegy 300 néző volt kíváncsi a játékra. A játékosok azonban nem akartak levetkőzni. Sok rábeszélésre végre kaphatók voltak arra, hogy úgy bekecsben, csizmában mégis játsszanak. Csak Winkler József (a későbbi válogatott Winkler fiúk édesapja) és magam öltöttünk dresszt. A nagy mérkőzés 20 percig tartott, mert ez idő alatt három bokatörés történt, s a további játékot be kellett szüntetni. Engem az összes asszonyok diszkvalifikáltak, s fél évig nem mehettem közéjük, mert szemükben én gyilkos voltam.”

Az egyre homályosuló emlékezet különböző, kicsit romantikus, kicsit ijesztő történeteket őrzött arról, hogy a jó Charly hónapokig bujkált a dühös feleségek elől, nem mert hazamenni a Hungária úti vasutaskolónián lévő lakásába. De született olyan változat is, amely szerint a hölgyek az Északi Főműhely bejáratánál vártak rá, a szigorúbb változat szerint késekkel, de beérték azzal, hogy a labdát koncolták fel.

Fennmaradt az ellenfél, a Rókus Kórház csapatának neve, mint ahogyan a három szerencsétlenül járté is, bizonyos László, Hajós és Schaffhauser bokája törött el. László Istvánnak amúgy sem a csonttörés nem szegte a kedvét, sem az asszonyi szigor nem vette el a bátorságát, mert 1900-ban ott volt Löwenrosennel és a mérkőzés egy másik hosszú életű szereplőjével, Bruska Jenővel a Törekvés „igazi” futballcsapatának alapításánál. László és Bruska voltak a „pékerdei csata” utolsó túlélői. Az 1957-ben, a magyar labdarúgás születésének 60. évfordulóján rendezett ünnepségek egyik meghívottja az akkor már 81 éves egykori kapus, Bolonyai-Bruska Jenő volt. Az emlegetett Winkler a Pékerdő környékének egyik híres kocsmárosa volt, később valóban válogatott lett két fia is, Vinyó (azaz József) és Robi is. Később az MTK-t elhagyva mindketten Svájcban csináltak nagy karriert. A harmadik testvér, Ödön „csak” a Vasasig jutott.

A magyar labdarúgás első hetven évének értő krónikása, dr. Földessy János fűzte később tovább a történetet a Labdarúgás 1957 decemberi számában: „Csarlink (sic!) el is hallgatott pár évig a futball-lal, csak néhány év múlva sikerült neki és még néhány kitartó labdarúgó-hívének megalakítania a Törekvést, a vasutasok első sportegyesületét. Közben Csarli áttért a birkózásra és súlyemelésre, ezek voltak a labdarúgáson kívül a kedvenc sportjai. De mikor a Törekvést megalakította, újra lelkes labdarúgó lett. Játszott, bíráskodott és – akkori szokás szerint – csapatot is edzett, tanított és propagálta a labdarúgást. Löwenrosen kemény labdarúgó és szívós sportember volt. Egy hatos labdarúgó tornán az összes mérkőzést egyfolytában ő vezette, kora reggeltől késő estig. Amikor az MLSZ-ben még kiküldött tanács volt (minden egyesület egy tagját küldhette be a tanácsba), ő már a Törekvést képviselte, s minden kérdésnél felszólalt zamatos angol-magyar-német, s ki tudja még, milyen keveréknyelven, harsány kacagás közepette.”

Löwenrosen Károly, hivatalos papírjai szerint Lányi Jakab, 1952 májusában hunyt el a MÁV Kórház akkori nevén Rudas László utcai szárnyában. Öt évvel később, amikor a magyar futball a hatvanéves fennállását ünnepelte, a pionírok közül Iszer Károlyra, vagyis a Tatára, Stobbe Ferencre, a Misterre és Löwenrosen Charlyra emlékeztek. És sűrűn emlegették a pékerdei csatát, amely maga volt a magyar labdarúgás prológusa.

Hatalmas Manno

A magyar futball aranykezű polihisztorának története sporttal, művészettel és gyermeki csínytevésekkel

De sajnáljuk, hogy ezt nem láthattuk! Minder Frigyesnek, a hőskor egyik csillagának – az első bajnokcsapat és az első válogatott balszélsőjének, későbbi szövetségi kapitánynak – megadatott. Ő mondta majdnem egy évszázaddal ezelőtt, a Nemzeti Sport 1935. február 19-i számában: „Mintha most is magam előtt látnám, amint generálisi nadrágjában kergeti a labdát a régi Millenáris porondján. Milti nagyon büszke volt erre a rövid fehér nadrágjára, amelyre – nem tudni, kivel – széles vörös oldalszegélyt varratott fel magának. A játék forgatagában messziről meg lehetett ismerni Miltit tábornoki oldalsávos futballnadrágjáról.”

Nem csupán arról. Manno Miltiades igazi művész volt, akitől nem állt távol a különcség sem. Ő állt oda cilinderben a BTC bajnokcsapatának fényképezésére, ő futballozott gyakorta sapkában, s ő volt az, aki készen állt mindig minden csínyre. Ugyancsak Minder árulta el hajdanán – ők ketten nagyon jóban voltak –, hogy Miltinek becézett barátjának a legkedvesebb szórakozása az volt, hogy az éj leple alatt kicserélte az akkor még gyakori cégtáblákat az üzletek bejáratánál. A BTC egyik prágai túráján majdnem pórul járt, mert egy rendőrjárőr észrevette, miben mesterkedik. Fütyült, mint egy futballbíró, sőt még Manno után is eredt, hogy letartóztassa. Arra nem számított, hogy egy futóbajnokot akar megcsípni.

Manno Miltiadesnek szenvedélye volt a sport. Írhatnánk, hogy az élete, de nem lenne pontos, mert ugyanolyan fontos volt számára a rajzolás, a művészet, miként a vitézség is. Még az sem túlzás: hogy ő volt a századforduló, a XX. század elejének egyik polihisztora. Akad példa a zsenik között rossz tanulóra – Milti is az volt a piaristáknál, el is tanácsolták, mert a gyenge jegyek mellé, fogalmazzunk úgy, túlzott élénkség is társult. A sportban ellenben kitűnt. Először úszott – ott ismerkedett meg Hajós Alfréddal, aki a legendák szerint áthívta futballozni, a BTC csapatába –, illetve atletizált, kerékpározott és evezett. S persze rúgta a labdát, mégpedig nagy sikerrel, az első és a második bajnokság gólkirálya is lett.

Az akkor még nagyrészt valóban úri közönség elsősorban az elegáns Róka Jani, az eszelősen cselező Ray „Franci” és a mindenkinél több gólt szerző Manno Milti kedvéért ment ki a Millenárisra. A publikum máshol nem volt mindig „úri”, de Miltit – ezt ő maga mesélte – cseppet sem zavarta. Amikor évtizedekkel a visszavonulása után, 1928 novemberében megkérdezték tőle a Nemzeti Sport újságírói, hogy nem féltek-e a néha túlontúl vehemens, az ellenfelet megfélemlítő bécsi közönségtől, elnéző mosollyal válaszolt: „Az ellenféltől nem féltünk… Hogy félhettünk volna a közönségtől? Mentől jobban ordítottak, annál erősebben játszottunk. Ez csak természetes. Bécsben egy párszor előfordult, hogy néhány suhanc szemtelenkedett, sértegetett. Bevittük az öltözőbe, s adtunk neki egy pár pofont. A kedélyes bécsi publikum nevetett. Kellett ez magának? – mondták a delikvensnek, amikor kikerült a szabadba. […] A közönség félt tőlünk, nem mi tőle.”

Az első hazai bajnoki idényben Milti játszott az akkor reprezentatívnak nevezett válogatott ma már természetesen nem hivatalos, a Richmond AFC és a Surrey Wanderers elleni mérkőzésein. Jó fél évvel később, immár bajnokként és gólkirályként bejelentette, hogy a jövőben inkább két új kedvenc sportágában, evezésben és gyorskorcsolyázásban kíván versenyezni, ezért a futballra kevesebb ideje jut. Erre az 1902. május 25-én megjelent Sport-Világban az alábbi megnyugtató sorok jelentek meg: „Lévai G. a küldött levelező-lapokban kifejezett óhaját Manno úrral közöltük, kit meleg érdeklődése igen meghatott. Szentül megígérte, hogy mihelyt szavával már lekötve nem lesz, meg fog felelni várakozásának, és újból teljesen a football sportnak szenteli magát.” Alkalmasint nemcsak ezért, de valóban futballozott még egy évet, 1902-ben újra bajnok lett, sőt újra elnyerte a gólkirályi címet. Ám attól kezdve tényleg csak akkor futballozott, ha ráért. S egyre kevesebb ideje volt.

Közben a saját lábára állt. A kor amatőr eszményének lényege az volt, hogy a játékosok kinézték volna maguk közül, aki pénzt fogad el a sportolásért. A belle epoque első kiváló magyar edzőjét, Gillemot Ferencet egy időre még a futballsportból is kiközösítették, mert hivatásos edzői állást vállalt az evezősöknél. A sportolók többsége olyan anyagi körülmények között élt, hogy megengedhette magának passziója gyakorlását, igaz, jellemzően csak addig sportolt versenyszerűen, amíg be nem fejezte egyetemi tanulmányait. A Manno család kisebbik fiúgyermeke, Miltiades (a bátyja, Leonidas is jó sportoló volt, ha nem is annyira kiváló, mint ő) eleinte ugyanezen körbe volt való. Ám az édesapja, Manno Demeter, a délvidéki Pancsováról származó tekintélyes görög kereskedő nem nézte jó szemmel, hogy Milti nem az ő útját járja, hanem „léháskodik”. Egyetlen koronát sem adott neki addig, ameddig nem vállal „tisztességes” állást. A hihetetlenül tehetséges Miltiades azonban nem hagyta magát letéríteni az útról. Előteremtette a megélhetésére valót: eladta a rajzait, a festményeit. Már akkoriban, amikor megnyerte a második bajnoki és gólkirályi címét, megjelentek rajzai a Kakas Márton nevű élclapban – egyáltalán nem magyarázat erre, csak érdekesség, és a futball népszerűségét jelzi, hogy a Budapesti Hírlap mellékleteként megjelenő lapot alapítóként jegyző szerkesztő, Sipulusz, valódi nevén Rákosi Viktor, akkoriban rövid ideig a Magyar Labdarúgók Szövetsége elnöke is volt. De Manno Milti illusztrált mást is: az ő rajzaival jelent meg 1905-ben a Németh Andor-féle A football labdajáték könyve.

A papa egy „pazarlást” volt hajlandó finanszírozni: a fiúk annyi kávét ihattak a lakásukhoz közeli Pilvaxban, amennyit csak akartak. Annak a számláját apjuk minden hét végén rendezte. Amikor egyszer Milti nagyon megszorult, ezer kávét számoltatott el a bohémságát felettébb kedvelő „főúrral”.

Önkéntes évét teljesítendő, 1903. október elsején bevonult katonának. A brassói 2. huszárezredtől 1904 őszén tartalékos hadapródjelöltként szerelt le. Később Hegedűs László festőművésztől tanult rajzolni, majd 1905-ben kiköltözött Münchenbe, hogy elvégezze az ottani Képzőművészeti Akadémiát. De rendszeresen hazajárt, gyorskorcsolyázóként és evezősként versenyzett.

A jégen Európa-bajnoki második, világbajnoki harmadik is volt. A vízen, a Pannónia Evezős Egylet tagjaként 1902-től tizenegy magyar bajnoki címet szerzett, egyszer megnyerte a híres Molesey regattát is. Sajnos, utána éveken át alig versenyzett, inkább képzőművészként „sportolt”, remek plakátokat készítve. Harminchárom évesen visszatért, részt vett a nyolcassal az 1912-es stockholmi olimpián. (Érdekes arra gondolni, hogy az olimpián részt vett a magyar labdarúgó-válogatott is. Igaz, Manno már 33 éves volt, ami akkoriban szinte matuzsálemi kornak számított. Öt évvel volt idősebb bármelyik benevezett magyar labdarúgónál.)

Az első világháború kitörése után azonnal jelentkezett katonának, az első másfél-két évtized nagymenő futballistái közül szinte egyszerre vonult be Manno, Blum, Payer, Fritz, a két Nyúl fivér, Mandl, Feldmann, Zsák, Winkler I és Senkey. Manno vitézül harcolt, mígnem egy géppuska-lövedéktől súlyos bokasérülést szenvedett. Népfelkelő huszárhadnagyként vonult be, századosként szerelt le. Teljes szívével harcolt a hazáért, keserűségét később látványos emlékművek elkészítésébe fojtotta. Ezek közül az egyik leghíresebb az övéinek, a gorodoki lovasrohamban harcoló huszároknak állított emléket. Az 1914-es ütközet tizenötödik évfordulóján leplezték le a domborművet, a Hadtörténeti Intézet Díszudvarán ma is látható.

Manno Miltiades élete utolsó két évtizedében elkötelezett művészként élte az életét. Elsősorban sport- és politikai tárgyú karikatúrákat, plakátokat rajzolt, újságoknak készített illusztrációkat. Munkáiban és munkáival gyakran bírálta az 1919-es tanácshatalmat, s népszerűsítette a Horthy-korszak politikáját. Gyakran hívták külföldre, de görög lelke mélyen magyarrá lett. Soha nem akarta elhagyni az országot. Amikor megkérdezték tőle, miért nem megy Amerikába, hiszen ott temérdek pénzt kereshetne a rajzaival, így felelt: „Mit csinálnék vele?… Egy jó kis borocska, néhány cigaretta, egy-két pihenőnap Nyergesújfalun éppen elég nekem… és itt mindenki szeret!”

Nem nagyon érdekelte a pénz. A bátyja, Leonidas vitte tovább a családi üzletet, 1944-es haláláig több más cég igazgatótanácsába is bekerült, kifejezetten jó kereskedőnek tartották. A húguk, Calypso 1901-ben férjhez ment, az eseményről még a Sport-Világ is beszámolt, tekintve hogy a vőlegény Arthur Yolland, „a Ferencz József nevelőintézet angol tanára, a jeles lawn-tennis és football játékos”, s mint ilyen, Manno Miltiades BTC-s csapattársa volt. A későbbi jeles irodalomtörténész 1914 és 1946 között a Budapesti Tudományegyetemen, a névváltozás után a Királyi Magyar Pázmány Péter Tudományegyetemen az angol nyelv és irodalom rendes tanáraként adott elő.

Manno Miltiades olyan híressé vált plakátokat tervezett, mint a Nemzeti Sportuszoda megnyitójára készült, a válogatott mérkőzéseket népszerűsítők sora, s olyan maradandó alkotás is fűződik a nevéhez, mint a Ferencváros profi csapatának turulmadaras címere. Életének utolsó kiemelkedő állomása az 1932-es Los Angeles-i olimpia volt, amelyen „Birkózók” című szobrával második helyezést ért el a „Knockdown” (Kiütés) című munkával pályázó amerikai Mahonri Young mögött. Egyik modellje, Papp László olimpiai ezüstérmes, Európa-bajnok birkózó így írta le a Népsport 1983. január tizedikei számában a szobor keletkezésének történetét: „A görög származású művész, aki elsősorban evezősversenyző volt, de a bátyjával gyakran lejárt birkózóedzésekre is, a világbajnok Varga Bélát és engem választott ki modellnek. Sokat töprengtünk, vitatkoztunk, hogy melyik fogást ábrázolja a szobor. Dr. Varga Béla kedvenc fogása volt a német professzionista birkózóról elnevezett álló Hizler. Látványossága miatt javasoltuk, hogy ezzel pályázzék a művész a szellemi olimpián. Milti – csak így hívtuk őt sportberkekben – még azt a kedvességet is megtette, hogy nem csupán a mozdulatot ábrázolja hűen a szobor, hanem az arcvonásunkat is valósághűen örökítette meg.”

Manno Miltiades 1935. február 16-án hunyt el Budapesten. A 8 Órai Újság így búcsúzott tőle: „Csak kevesen tudták, hogy a viruló külsejű ember súlyos betegségben, érelmeszesedésben szenvedett. Baját még súlyosbította dohányzószenvedélye. Néhány nap előtt súlyos nikotinmérgezéssel szállították be a budai helyőrségi kórházba. Szíve ezt az akut mérgezést már nem bírta el, és ma reggel 7 óra 10 perckor megszűnt dobogni.”

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License